Александер Кравчук
Нерон

Превод от полски: Иван Бояджиев, 1982

chitanka.info

Друзила и Феликс

Макар че тя бе царица, а той до неотдавна роб, сериозно се питаха кой от двамата печели повече от този брак.

Друзила — петнадесетгодишна, прелестна, от истински царски род. Известно бе, че тя е правнучка на великия Ирод, цар на юдеите, сестра на цар Агрипа и от една година — жена на Азис, цар на Емеса. И то искрено обичана жена! Азис, за да може да се ожени за нея, прие юдаизма и изпълни всички верски изисквания.

Неочаквано Друзила разруши прекрасното семейство — въпреки че според еврейските закони тя нямаше право да извърши това, защото подобни постъпки за развод бяха привилегия изключително на мъжете. Изостави Азис и се венча за човек значително по-стар от нея, женен вече два пъти, преследващ евреите, освободен роб!

Защо Друзила отхвърли царската диадема, достойнствата на стария род, каноните на религията? Любителите на невероятни и тайнствени истории разказваха, че Феликс видял Друзила за първи път в театъра. По това време тя била жена на Азис. Очарован от красотата й, той пожелал ръката на царицата. Разбира се, това не било лесно. Но тук му помогнал един астролог от Кипър. Може би той е внушил на Друзила, че звездите отдавна са я определили за Феликс? А може да е използувал магии и омайно биле, породили у момичето толкова силни чувства, че тя забравила всичко и безропотно тръгнала след гласа на страстта.

Трезвите хора, познаващи добре живота, се усмихваха снизходително, когато слушаха чудния разказ за кипърския магьосник, звездите, омайното биле и за любовта от пръв поглед. Изглеждаше приемливо, че Феликс е видял Друзила за първи път именно в театъра. Много близко до истината бе, че е използувал след това посредничеството на славния магьосник, защото той имаше лесен достъп навсякъде, а жените охотно слушаха съветите на гадателите. Именно трезвите хора бяха склонни да смятат постъпката на Друзила, привидно лекомислена, за твърде прозорлива. Но и изборът на Феликс спорел тях беше също добър.

Причините, поради които благоразумните хвалеха връзките на двамата, заслужаваха внимание.

Друзила — царица на Емеса! Това звучи гордо. Какво бе всъщност това прекрасно владение? Малка област в Сирия по горното течение на Оронт. Долината бе наистина обработваема, но досами нея на изток се простираше пустиня — безкрайна и страшна, заселена само с номади, които не липсват дори и в Емеса. Дълъг беше оттук пътят до богатите, пулсиращи от живот градове на Сирия, Финикия, Палестина — Антиохия и Бариту, Цезарея и Ерусалим! Царят на Емеса беше владетел само благодарение на римляните, за които просто не бе изгодно да въведат собствена администрация и войскови части в тази отдалечена и бедна страна. Трябваше сам да му мисли как да осигури мира на границите и да отблъсне номадите. За това той трябваше да се домогва до благоволението на римските наместници и военачалници в Сирия и Юдея. И така, ако се махнеше позлатата на думите и титлите, оказваше се, че Друзила не беше истинска царица, а жена на слугата на слугите на римския император.

Друзила — сестра на цар Агрипа! Още преди двайсетина месеца той беше цар, толкова могъщ, колкото и владетеля на Емеса, защото владееше само едно малко сирийско градче Халкис. Напоследък, благодарение благоволението на императора, получи в замяна за Халкис три погранични области между Сирия и Палестина: Басан, Гилеад, Трахон. Бе върховен жрец на Ерусалимския храм. Причина за всичко това беше близкото му познанство с управляващия император Клавдий.

Но все пак той никога не можеше да бъде сигурен в благосклонността на римляните. Какво щеше да стане, ако в императорския двор дойдеше на власт враждебна на Агрипа партия? Тогава щеше всичко да загуби. Впрочем това беше без значение за Друзила, защото и така в никакъв случай не можеше да разчита на покровителство от страна на своя брат-цар. Съвсем не беше тайна, че тя имаше смъртен враг близо до него, в лицето на родната им сестра Береника. Причината за тази ненавист бе чисто женска. Береника беше с цели десет години по-възрастна от Друзила и като че ли бе по-некрасива, но в замяна на това беше порочна и лишена от всякакви скрупули. Вече два пъти се бе омъжвала, но обичаше истински само един човек, и то с престъпна любов, брат си Агрипа. Трудно можеше да се каже, че тя крие това.

И така, Друзила вече беше жена на освободен римски роб. Това бе истина. Марк Антоний Феликс е бил роб. За това именно говореше неговото хубаво собствено и фамилно име — същото като на славния вожд и член на триумвирата от преди две поколения: този, който е бил любовник на Клеопатра и се е самоубил преди повече от осемдесет години.

Феликс — защото просто така го наричаха, когато беше роб — принадлежеше на дъщерята на триумвира, Антония. В края на живота си, а може би чак в завещанието си, тя освободи както Феликс, така и брат му Палас. И двамата се числяха към най-доверените й хора. Според римския обичай освободеният роб взема името и родовото фамилно име на господаря си, а собственото си име запазва като псевдоним. Излиза, че като свободен човек той се ражда повторно благодарение на благоволението на господаря си и става почти член на семейството му. Тъй като Феликс и Палас бяха роби на жена, след освобождението си те взеха името и фамилията на баща й. По този начин и двамата братя станаха Маркантониевци.

Антония почина през май 37 година при много тайнствени обстоятелства. Наистина беше вече старица на 73 години и можеше да се смята, че е умряла от естествена смърт. Все пак някои факти говореха за друго.

По това време, от три месеца, император беше внукът на Антония — Гай Цезар, наречен Калигула. Цялата Империя възторжено поздрави встъпването на трона на този двадесет и пет годишен младеж. Изглеждаше, че ще стане предвестник на ясния ден след кошмарната нощ на Тибериевото управление. Трябва да се признае, че отначало новият владетел с голямо умение поддържаше и даже засилваше това благоразположение на широките маси. Реабилитира жертвите, нарушили законите по време на управлението на Тиберий — живите и мъртвите. Публично изгори на Форума всички протоколи и доноси, засягащи въпроси и процеси от миналите години, при това се закле, че не познава съдържанието на тези материали. По-късно се оказа, че е изгорил някакви стари свитъци, истинските документи Калигула старателно бе съхранил. Нареди да се публикуват държавните сметки, които по времето на Тиберий бяха строго секретни. Не допусна до себе си доносчици. Позволи да се притежават и четат историческите произведения, съдържащи критика към императора и строя, които преди това бяха изхвърляни от библиотеките и унищожавани. Заяви:

— Най-много държа на едно: да предам на поколенията цялата истина!

Сред общата радост единствено Антония запази сдържаност, въпреки че императорът оказваше на баба си най-висока чест. Та нали по негово предложение сенатът отреди на достойната дама големи почести, между които и титлата „Августейша“. Но Антония познаваше Калигула по-добре от когото и да било: след трагичната смърт на баща си Германик, а след това и на майка си, внукът години наред се възпитаваше в нейния дом. От наблюдателното око на Антония не убягваха съществуващите у момчето зародиши на дегенерация. Единствена тя си даваше сметка колко хитрост, но и комедиантство се съдържаше в красивите жестове на либерализъм у новия владетел. Нещо повече, Антония имаше смелост да порицае императора също така сурово и прямо, както някога, когато беше малко и непослушно момче. С това Калигула не можеше да се примири.

За непосредствените причини за смъртта на Антония какво ли не се говореше. Едни твърдяха, че починала от огорчение вследствие бруталното отношение на внука си, други, че се е самоубила, а някои казваха, че старицата била отровена. Факт е, че императорът не взе участие в погребението на баба си. От прозореца на дворцовата трапезария спокойно наблюдаваше как там, някъде далеко, се издигаше димът на погребалната клада.

През четирите години от управлението на Калигула освободените от Антония роби трябваше много да внимават да не настройват никого срещу себе си. Идилията на свободата и правоуправлението скоро свърши. В столицата пак плъзнаха доносници. Отново на дневен ред излязоха провокациите, арестите, политическите процеси, конфискуването на имущества. Старата прислуга на Антония се държеше близо до единствения все още жив син на господарката си: чичото на Калигула — Клавдий. И без друго той винаги живееше с майка си. Затова нейните хора от дълги години се отнасяха сърдечно към него.

Наистина по това време Клавдий не можеше да помогне никому. Сам имаше нужда от грижи и подкрепа. Калигула вероломно издевателствуваше над него. Не пестеше униженията на чичо си и неведнъж го заплашваше със смърт. На императора не му липсваха идеи. Назначи например Клавдий в Жреческата колегия и му заповяда да плати за тази чест 80 милиона сестерции на държавната хазна. Нещастникът не можа да откаже приемането на честта, но от друга страна нямаше толкова пари. Разори се и задлъжня на хазната.

Клавдий се спаси от смърт само заради това, че беше смятан за съвсем безвреден неудачник. Интересуваше се от история. Беше писал за гражданските войни, за образуването на Империята, за Картаген и за тайнствения народ на Етрурия. Тези научни трудове бяха най-добрият параван за вече 50-годишния мъж. Водеше спокоен и отдаден на изследвания живот в императорския двор, който бе изпълнен с престъпни интриги, и съвсем не се тревожеше, че беше посмешище за всеки един роб.

В края на януари 41 година Калигула беше убит от офицерите на личната си охрана. Тогава на Палатина се провеждаха ежегодните зрелищни игри в памет на императора Август. Последният ден, 24 януари, Калигула отрано гледаше представлението. Излезе от театъра около един часа, за да се изкъпе и нахрани в двореца. Отпред вървеше Клавдий заедно с двама високопоставени сенатори: Валерий Азиатик и Марк Виниций. Тази тройка се отправи през двореца към главната постройка. Императорът обаче, придружен от един сенатор, неочаквано зави към закрития вход. Там стояха група момчета, пристигнали чак от Азия: те щяха по-късно да участвуват в представлението. Калигула заговори с тях. В този момент трибунът на преторианците, Херея, го удари с меча си в гърба. Раната не беше смъртоносна, защото острието се хлъзна по ключицата. Калигула извика и пробяга петнадесетина крачки. Пътя му препречи трибунът Сабин, който заби меча си направо в гърдите му. Върху поваления император се нахвърлиха двайсетина от съзаклятниците. Нанесоха му около тридесет рани.

Ако Клавдий не беше влязъл в двореца, щеше да сподели съдбата на племенника си. Заговорниците имаха намерение да избият цялото семейство на владетеля. Тогавашната жена на Калигула беше хваната малко по-късно, плачеща над окървавения труп. Един от офицерите заби меча си в шията й, а малката й дъщеричка разби в стената.

Повечето от преторианците съвсем не желаеха връщането на Републиката, към което се стремяха някои от офицерите и сенаторите. Войниците, лишени от военачалниците си, като не знаеха какво да правят, обикаляха по целия дворец. Изведнъж един от тях, а беше вече тъмно, забеляза нечии крака, които се подаваха иззад завесата на верандата. Дръпна завесата и видя Клавдий. Извика:

— Да живее императорът!

На 9000 преторианци никой в столицата не се осмели да се противопостави. Клавдий, историкът и чудакът, стана император.

През всичките години на своето управление той беше предмет на всеобщ присмех. Наистина някои външни черти — леко клатещата се глава, куцането с единия крак, заекването — придаваха на Клавдий несериозен вид. Надсмиваха се и над някои негови слабости. Обичаше да си похапва често и много. Разказваше се, че когато веднъж председателствувал съдебно заседание, подушил миризма на ястия, готвени някъде наблизо. Веднага напуснал трибунала и отишъл непоканен на това празненство. Обикновено в голяма компания разговаряше непринудено и искаше всички да се чувствуват свободно, като у дома си. Във връзка с това злите езици разказваха, че искал със специално разрешение да позволи на своите гости „да пускат въздух“ според волята си, защото научил, че някой се разболял от боязливо стискане. До такава степен обичаше играта на зарове, че играеше дори и тогава, когато го носеха на носилка. Беше посветил и научен труд на тази игра.

Върху Клавдий като владетел и човек паднаха и по-сериозни обвинения. Все пак този, който безпристрастно би наблюдавал хода на основните държавни въпроси, трябваше да признае, че от времето на Август Империята не е била така правилно и разумно управлявана както при Клавдий, който притежаваше голям организаторски талант и се отнасяше сериозно към своите задължения. Познаването на историята се оказваше сега много полезно, както е полезно за всеки, който има намерение да се посвети на политическа или обществена дейност.

Клавдий почиташе паметта на майка си Антония. Ценеше хората, с които беше свикнал в нейния дом по времето, когато беше „малък човек“, едва понасян. Тези хора бяха освободените роби. Издигна ги всичките. Те имаха постоянен и лесен достъп до императора, защото бяха членове на Клавдиевата „фамилия“. Не заемаха наистина обичайните почетни длъжности, но упражняваха истински контрол над всички нишки в държавното управление, които се събираха в императорския дворец. Владетелят не можеше лично да контролира всички дела в огромната империя. Даваше само общите насоки. Материалите му бяха представяни от тях, те предаваха и нарежданията му надолу. Императорът с цялото си съзнание ги привличаше за съвместна работа, защото освободените роби бяха по-лоялни и по-зависими от него, отколкото големите аристократи, сенатори, благородници. Те работеха по-плодотворно и по-съвестно, отколкото тези велики господа, които и без друго на свой ред биха предоставили цялата тази работа на своите освобожденци или роби.

Клавдий имаше неколцина най-доверени хора: Полибий и Нарцис, Посид и Калист, Харпокрас, Палас и Феликс. Те си разделиха администрацията. В техни ръце премина ръководството на канцеларията (а колко петиции, доклади, предложения влизаха на ден в нея и колко отговори и нареждания излизаха от нея!), контролът върху финансите на двора и държавата, надзора над правосъдието.

Заради това „управление“ на освободените роби много се злословеше срещу императора. Наистина и предишните императори използуваха услугите на своята фамилия в държавните работи, обаче не толкова нашироко и не толкова последователно. Ропотът на аристократите, че неотдавнашните роби решават най-важните проблеми, беше разбираем, но това не бе истинска заплаха. Безпокойството идваше от друго: съперничеството, което освобожденците водеха помежду си за влияние и богатство. Това беше един вид взаимен контрол. Обаче на каква цена! Интриги непрекъснато разтърсваха двора и се заплитаха почти във всеки по-важен държавен въпрос.

Феликс успя да използува едно такова разиграване и единствен от всички освобожденци получи важен държавен пост — пост, който трябваше да му донесе ръката на прекрасната Друзила. Тогава той очевидно не можеше да предвиди това.

Това се случи през 52 година, или единадесетата година от управлението на Клавдий. На императора бяха представени двайсетина оковани еврейски благородници. Сред тях беше и тогавашният първосвещеник Ананий, както и предишният Йонатан. Затворниците бяха изпратени в Рим от наместника на Сирия Умидий Квадрат. Като човек с по-висок ранг, той упражняваше контрол и над Юдея, макар че по принцип в тази страна управляваше отделен служител, носещ титлата прокуратор. Ала тогавашният прокуратор на Юдея Куман не успя сам да се справи със страшните безредици, които избухнаха по вина на евреите и самаряните — невъзможно беше да разреши това. По молба на самаряните Умидий Квадрат се зае с въпроса. Пристигна в Юдея, разучи на място нещата, два пъти издаде присъда и двата пъти различна. По това време започнаха да се разпространяват слухове, че евреите подготвят въстание. Квадрат замина за Ерусалим, увери се, че няма непосредствена заплаха, но реши повече да не се бърка в работите на Юдея. Страхуваше се, че крайната присъда може да се окаже искрата, която ще запали пожара. По-далече от всякаква отговорност! Нека императорът решава! Окова еврейските благородници и ги изпрати в Рим заедно с Куман и Целер, военачалник на римските легиони в Юдея. Нареди също да замине за столицата на Империята делегация на самаряните.

Изправени пред Негово величество императора, евреите представиха развитието на събитията по следния начин:

„Самаряните предателски нападнаха галилейските богомолци, които отиваха на празника в Ерусалим. Загинаха няколко галилейци. Обърнахме се към прокуратора Куман да накаже виновниците, но той допусна самаряните да го подкупят и върна делегацията ни «с празни ръце». Тази новина предизвика огромно възмущение сред тълпите, събрали се в Ерусалим за чествуването на празника. Хиляди млади хора, горящи от жажда за отмъщение, веднага тръгнаха на Север към Самария. Нищо не помогнаха нашите молби и заповеди. В Самария се появиха и фанатици, които ние наричахме ожесточените. Това е вид тайна религиозна секта, над която нямаме никаква власт, напротив, тя враждува с нас. Водачите на ожесточените, Елеазар и Александър, се укриваха в Галилейските планини. Сега заедно с младите запалиха няколко самарянски села и изклаха жителите им. Там се случиха страшни неща. Но Куман, с помощта на Целер, бързо доведе в Самария римските кохорти. Много евреи загинаха, много отидоха в робство. Така кръвната дан беше изравнена и за двете страни. Тогава успяхме да повлияем на младите да сложат оръжие, да не причинят още по-големи нещастия на страната. За случилото се е виновен преди всичко Куман. Ако веднага беше разгледал въпроса за онова разбойническо нападение над богомолците, нашите със сигурност нямаше да допуснат самоволно отмъщение. Впрочем и преди това прокураторът безкрайно ни обиждаше. Веднъж, когато на двора пред храма се бяха събрали огромни тълпи богомолци, за да посрещнат спокойно празника, един от римските войници се съблече и се обърна с гръб към тях. Това предизвика всеобщо възмущение. Куман и Целер вместо да накажат виновника, доведоха в крепостта до храма нови отделения войска. При вида на войниците многохилядната тълпа се хвърли да бяга. Всички бяха сигурни, че всеки момент ще се стигне до клане. Колко хора загинаха тогава, като се тъпчеха взаимно из тесните входове и улички!“

Въпреки това показание положението на евреите пред императорския съд не беше завидно. Всеобщо беше очакването, че арестуваните големци ще заплатят с живота си за тези размирици. Та нали сами трябваше да признаят, че в тяхната страна се е стигнало до възмутителни прегрешения: народът се е осмелил да вдигне ръка срещу римската власт! Кой беше тук главният виновник, никой не се интересуваше. Истинското развитие на събитията и без друго не можеше да се пресъздаде. Задължение на поданиците бе покорно да търпят и спокойно да чакат справедливостта. Положението на евреите се утежняваше и от факта, че не самаряните и не Куман, а именно те бяха оковани. И така — наместникът на Сирия, който първи разгледа делото и най-добре познаваше положението в Юдея, застана против евреите. И накрая публична тайна бе, че много от императорските освобожденци бяха благосклонни към Куман и самаряните.

Във връзка с тези предвиждания императорската присъда беше истинска изненада. Клавдий заяви:

— Действителните виновници за безредиците в Юдея са самаряните. Затова присъствуващите в Рим членове на тяхната делегация трябва веднага да се арестуват. Те са виновни и ще получат смъртна присъда.

Прокураторът Куман не оправда доверието ни. Той носи отчасти отговорност за събитията в Самария. Ще бъде изпратен в изгнание. Военачалникът Целер е допуснал сериозни нарушения. Виновен е за смъртта на хиляди хора. Ето защо за назидание ще бъде наказан: да бъде влачен по улиците на Ерусалим, а след това съсечен.

Малко след тази присъда беше официално съобщено:

— За нов прокуратор на Юдея се назначава Марк Антоний Феликс. Предвид изключителното положение в тази страна под негова заповед минават всички римски военни части, намиращи се в Юдея, въпреки че по принцип прокураторите имат само цивилна власт.

Императорът не можеше да предвиди, че една година след заемането на поста Феликс ще получи и нещо повече, което също не се случваше на императорските прокуратори — ръката на прекрасната Друзила. Тя от своя страна, като се венчаваше за прокуратор-освобожденец, знаеше, че взема за мъж истинския владетел на Юдея. Какво значение имаше сега Береника и нейната нищожна ненавист?

Палас

Във винарните и в баните на Рим, под колоните на цирковете и в бръснарниците, с една дума навсякъде, където се говореше за политика и за най-новите клюки, въпросът за издадената присъда над евреите дълго време предизвикваше оживени спорове. Откъде дойде този неочакван обрат на нещата? Тези, които бяха оковани във вериги, сега бяха свободни и тържествуваха. Тези, които трябваше само да бъдат свидетели, отидоха в килиите на смъртта. А колко сурови наказания понесоха прокураторът и военачалникът! Кой е този, който можа да повлияе толкова силно върху решението на императора?

С едно бяха съгласни всички: тук някаква роля е изиграл цар Агрипа. В момента той беше в Рим и известно беше, че при необходимост с желание помага на своите единоверци, защото независимо от това, че мислеше по гръцки, не скъсваше религиозните си връзки с еврейството. Клавдий се съобразяваше с неговата дума. Все пак царят на Халкис не би успял да се противопостави на мнението на освободените императорски роби, ако те действуваха единомислено. Значи между тях е настъпил някакъв раздор. И нищо чудно, защото те непрекъснато водеха помежду си подмолна война. Интересното беше само едно — какво бе в момента разпределението на силите и кой срещу кого се бореше?

Ключ за разрешаване на загадката стана назначаването на Феликс. От този момент тайната на присъдата се изясни. Щом печелеше Феликс, то неминуемо зад всичко това стоеше неговият брат Палас. А щом се намесваше Палас, това означаваше, че в цялата тази работа е замесен и някой по-силен. Обяснението беше просто — през последните години това можеше да бъде само жената на императора. Наистина, тя не беше много благосклонна към евреите. Но защо тогава те бяха освободени от наказанието? Това неминуемо беше извършено само с една цел — да се успокои населението на Юдея и да се улесни управлението на новия прокуратор.

Дали беше правилно твърдението, че Палас и жената на императора действуват единомислено? За хората, които добре познаваха нещата в императорския двор, нямаше никакво съмнение. Според тях ролята, която имаше освободеният роб, не се дължеше само на високия му пост. Наистина той беше много важен и преди всичко доходен, защото Палас беше в непосредствена близост до императора и отговаряше „за финансите“. Постът бе скромен, но на практика даваше възможност на освободения роб да контролира не само финансите на цялата Империя, но и частните богатства на владетеля. Но това само по себе си не можеше да бъде достатъчна основа за силата на Палас, не можеше да оправдае високомерието му, за което хората говореха дълги години след това. През живота си той беше дал много доказателства за надменността си, беше се постарал също и да покаже блясъка на своето величие на бъдещите поколения.

Половин век след описаните тук събития, на паметника на Палас — израз на неговата мания за величие — се натъкнал известният тогава аристократ и политик, а също така и добър писател Плиний Млади.

Веднъж той пътувал в своята носилка от Рим до близкото градче Тибур. В тази прекрасна планинска местност Плиний притежавал една от многото красиви вили. От покрайнините на Рим по протежение на целия път се издигаха прекрасни гробници. Това можеше да се види по всички пътища, излизащи от града, тъй като по това време не се правеха отделни гробища. Тези, които бяха завършили своя земен път, придружаваха по пътищата бързащите за някъде пътници. Гробниците бяха изработени от бял камък или мрамор, украсени с фрески и статуи, заобиколени с градинки. Надписите на плочите точно информираха кой е погребан тук, какво е постигнал през живота си; върху тях намираше израз и скръбта на семейството и близките, понякога бяха изписани морални наставления като завещание на починалия, а дори и шеги. За своя вечен дом римляните се грижеха още приживе и то с голямо усърдие. Ако не притежаваше семейна гробница, римлянинът си построяваше или пък поръчваше на своите наследници в завещанието си да построят гробница. Бедните и робите, тези, които не можеха да си построят гробница, се записваха в специални дружества-колегии и срещу малки парични суми си осигуряваха прилично погребение и място в общи гробници. Затова пък новозабогателите и особено освободените роби се изсилваха да строят огромни гробници, за да направят впечатление на бъдещите поколения. Тази парвенющина, свързана с големи разходи, засягаща задгробния път на човека, беше предмет на чести критики на съвременните сатирици. Като разглеждал прекрасните паметници на починали величия, Плиний трябва да си е припомнил една сцена от комична повест, написана преди 50 години, по времето на Палас. Автор на повестта бил Петроний. Един от героите на тази повест, освободеният роб — милионерът Трималхион — се обръща със следната реплика към приятеля си:

— „Кажи, скъпи приятелю, нали ще ми построиш паметника, така, както ти поръчах? Много те моля до краката на статуята ми да направиш кученцето, венци, съдове с благовония и всички битки на Петраитес, за да мога с твоя помощ да живея и след смъртта. Освен това нека бъде с ширина сто стъпки, а в дълбочина — двеста, понеже искам около праха ми да растат всякакви плодове и много лози. Много глупаво нещо е човек да има хубав дом приживе, а там, където ще обитава по-дълго, да бъде запуснато. И затова искам непременно да се напише: «Този паметник не става собственост на наследника». Аз и в завещанието ще се погрижа никой да не може да ме обиди след смъртта ми и ще оставя един от моите освободени роби да пази гроба, та хората да не тичат до паметника ми по голяма нужда. От тебе искам да ми направиш и кораби, които вървят с пълни платна, и да ме изобразиш как седя на трибунала, облечен в тога с пурпурна обшивка и с пет златни пръстена, и как изсипвам от кесията пари сред тълпата: нали помниш какво угощение дадох, по два денария за човек? Ако искаш, може да направиш и триклиния, и как вътре гостите пируват. От дясната ми страна ще поставиш статуя на моята Фортуната с гълъб в ръка, и нека да води кученце за каишка; също и моя любимец и много амфори, замазани с гипс, за да не се разлее виното. Може да направиш и една счупена урна, а над нея — плачещо момче. По средата — часовник, та който погледне колко е часът, ще не ще, да прочете името ми. Освен това си помисли хубаво дали този надпис ти се вижда добър: «Тук почива Гай Помпей Трималхион Меценациан, избран в негово отсъствие за член на колегията на жреците на Август. Той можеше да заеме всяка служба в Рим, но не поиска. Беше честен, храбър, верен. Издигна се от малко, остави тридесет милиона сестерции и никога през живота си не е слушал философ. Сбогом! Сбогом и на теб, пътнико.»“[1]

Дали Петроний, иронизирайки новобогаташкото високомерие на Трималхион, не е имал предвид Палас, когото лично познавал като негов съвременник и приближен на императорския двор? Това е твърде възможно. Във всеки случай надписът на гробницата на освободения от императора роб е бил също така високопарен и близък до този, който е проектирал за себе си Трималхион. Плиний открил този надпис, като разглеждал по пътя за Тибур надгробните плочи. Неочаквано той заповядал на хората си да спрат край един от тези камъни. Подробно прочел и дори накарал да се препише надписът, който съобщавал, че тук почива прахът на Марк Антоний Палас, финансист на императора Клавдий, като се изброявали неговите заслуги и титли. Такова представяне на умрелите било прието за надгробните надписи. Но не това спряло вниманието на Плиний. Изумило го последното изречение, което съответствувало на глупостта на Трималхион: „За неговата вярност и преданост към владетеля сенатът го удостои с преторско звание и 5 милиона сестерции, но той се задоволи само с титлата.“

Бележката за това интересно решение на сената силно заинтригувало Плиний. Той се постарал да я намери в държавния архив, а след като се запознал с пълното съдържание на документа, се изпълнил с възмущение. Достатъчно е да се приведат някои извадки от писмото му, написано по това време до един от неговите приятели:

Решението на сената е пълно с толкова много похвали, по-скоро бих казал сърцеизлияния, че този пищен надгробен надпис в сравнение с него изглежда твърде скромен. Не знам дали да смятам авторите за хора с чувство за хумор или по-скоро за нещастници. Бих ги нарекъл шегаджии, ако това отговаряше на властта и авторитета на сената. Бих ги съжалил, но кой може да бъде толкова нещастен, та да позволи толкова да го унижат? Все пак, какво е означавало всичко това? Жажда за кариера? Кой е този луд, който иска да направи кариера, унижавайки себе си и обществото! И то в такава държава, в която се е смятало, че най-голямата полза и гордост е да се хвали най-напред Палас.

Не е важно това, че на роба Палас са признали преторска титла, та тя се признава от роби. Да не говорим за това, че не само са молили Палас да носи златния сенаторски пръстен, но и са го принудили, та нали иначе ще бъде накърнено величието на сената, ако някой с титлата „претор“ носи железен пръстен. Всичко това са дребни неща, които могат да не бъдат забелязани. Но трябва да обърнем внимание на нещо друго: от името на Палас сенатът благодари на императора, който се отнесъл с уважение към своя освободен роб и дал възможност на сената да окаже благосклонност към него. Какво по-прекрасно за сената от това да бъде мил към Палас?

Четем по-нататък, че сенатът е искал да изплати на Палас от държавната съкровищница 5 милиона сестерции. И колкото повече Палас се противопоставял да приеме парите, толкова по-силно сенатът молил бащата на всички, императора, да го принуди да отстъпи. Само това е липсвало! Да се водят официални разговори с Палас и да го молят да приеме дара на сената! Лично императорът трябвало да покровителствува и защищава тази излишна и празна скромност на освободения роб! Палас отблъснал парите. По-нагло не е могъл да постъпи. Сенатът дори и това похвалил, въпреки че се преструвал на засегнат. Обърнал се със следните думи към владетеля: „Понеже, сияйни наш владетелю и баща на всинца ни, сметна за правилно да отмениш, по молба на Палас, онази част от постановлението, която му признаваше 5 милиона сестерции, сенатът обявява, че и при това положение ще приеме волята на императора…“. Представяш ли си тази сцена? Палас поставя вето на решението на сената, сам ограничава своите почести, отказва да приеме 5-те милиона, уж това е твърде много, но взема преторската титла. Като че ли това е по-малко.[2]

Толкова за Плиний. А каква е била изключителната заслуга на Палас, за която сенатът взел това паметно решение? Освободеният роб е представил проект за нов закон:

„Свободна жена, която се свърже с роб — извършва престъпление и трябва да бъде наказана. Ако е направила това без съгласието на господаря на този роб, сама става робиня, а ако го е извършила с негово знание — към нея трябва да се отнасят като към свободна робиня. Това важи и за децата, родени от такава връзка.“

Проектът на Палас бил приет възторжено от сената и придобил законно право на специален указ, който подробно предвиждал всички случаи, които практиката може да поднесе. Например: дъщеря на свободен гражданин живее с роб със съгласието на баща си, но против волята на господаря на този роб — или пък обратното — без съгласието на баща си, но със знанието на господаря; жена се свързва с роб на сина си; роб, с който живее свободна жена, има няколко господари.

Разбира се, сравнително по-често се е срещало обратното положение: свободен мъж да живее с робиня. Това се е смятало за нещо напълно нормално и с нищо не заплашвало моралните и обществените позиции на този мъж. Нещо повече, всеобщо било схващането, че е много по-добре да си вземеш робиня, отколкото да ухажваш някоя госпожица или омъжена жена, а още по-лошо е да се обвържеш с веригите на брака. В най-лошия случай господарят на робинята би могъл да обвини любовника й в нарушение на закона за частната собственост или пък да има претенции към родилото се дете от тази връзка.

Не трябва да смятаме, че постановленията, чийто инициатор бе Палас, са влошили положението на робите. Напротив, точно през този период законът застава в тяхна защита. Това имаше свои конкретни причини. Вече не се водеха големи завоевателни войни и притокът на роби намаля, а цената им се повиши. През 19 година излезе заповед, която ограничаваше свободното разполагане с живота на робите; от този момент господарят можеше да определя свои роби за борба с диви зверове на цирковата арена, след като получи съгласието на специално създадената служба. През 20 година беше издаден закон, според който робите, заподозрени в дадено престъпление, подлежат на същата съдебна процедура, както и свободните граждани. Тези закони излязоха още по времето на Тиберий. А Клавдий издаде разпореждане, че всеки роб, болен или инвалид, изгонен от господаря си, получава свобода, а ако господарят убие такъв роб, то той отговаря за убийство пред закона.

Тези роби, които живееха в градовете, имаха голяма свобода. Свободните мъже в Италия никога не са били много. От страната ги откъсваха дългите години на военна служба, административна кариера и търговски интереси в провинциите. При тези условия беше лесно за робите да си намират свободни жени, особено от бедните слоеве. Тези случаи зачестиха и предизвикваха различни житейски усложнения, поради което властите решиха веднъж завинаги да ги прекратят. Тогава излезе този закон, който в продължение на пет века регулираше отношенията на робите със свободните граждани. Много бащи, които ругаеха нахалството на робите и безсрамната свобода на жените, приеха с истинска радост проекта на Палас. Почестите, с които го обсипаха, намериха пълно признание в общественото мнение. Палас знаеше, че такава ще бъде реакцията на сената и обществото, и точно затова реши сам да предложи проекта. Но това имаше и парадоксална страна, дори, бих казал, забавна. Авторът на законопроекта до неотдавна беше роб. Неговият брат Феликс, който беше първоначално женен за мавританска княгиня, също доскоро беше роб, а две години след като законът влезе в сила, той се ожени за царицата на Юдея. Разбира се, че законопроектът формално не засягаше освободените роби, но всичко това не мина без кисели физиономии и злъчни забележки.

Лесно му е било на Плиний да пролива сълзи над падението на сената. Още по-лесно му е било да извика:

— Колко хубаво е, че не съм живял през тези времена!

Но ако му се наложеше и той да присъствува на заседанието, което благодареше на Палас за спасителния проект и обмисляше каква трябва да бъде наградата, и той щеше да гласува както всички. И веднага след това щеше да намери оправдание за думите си.

Решението на сената, което даде на Палас преторското звание и милионите, от които той великодушно се отказа, беше взето на 23 януари 52 година. Това бе същата година, в която императорът издаде присъдата си над евреите и в която Феликс стана господар на Юдея. Добра беше тази година за братята-освобожденци. Единият стана прокуратор, с изключителни пълномощия, а другият — претор, член на сената.

Тези почести не се изсипваха върху тях, без да имат някаква дълбока причина. Високомерието и влиятелността на Палас се дължеше на това, че той опитно водеше трудната игра още преди четири години.

През есента на 48 година в двора на Клавдий се разигра голяма трагедия. Освободеният роб Нарцис отвори очите на императора, като му откри, че жена му Валерия Месалина от години му изневерява. По това време тя се забавляваше с Галий Силий. Разяждан от болка и страх, владетелят незабавно се завърна от Остия в Рим и отиде веднага в казармата на преторианците. Там бяха докарани всички нейни любовници и на часа обезглавени. Месалина направи опит да се добере до мъжа си и да го омилостиви, но Нарцис владееше положението и не допусна нито нея, нито най-старата весталка, която искаше да помоли императора поне да изслуша жена си. Същата вечер Клавдий заповяда: „нещастницата“ — той употреби точно това определение — да му се представи на следващия ден и да обясни всичко. Въпреки че някои смятаха това като довод за изключителната слабост на императора, той постъпи разумно. Изневерите на Месалина имаха политически аспект, не бяха напразни съмненията, че се подготвя преврат, за да седне на трона нейният „мъж“ Силий. Сега след предотвратяването на преврата и наказването на всички виновници, остана само личната обида на излъгания съпруг. Клавдий можеше да си позволи великодушие, та нали Месалина беше майка на неговите две деца: 7-годишния Британик и малко по-голямата Октавия. Независимо от вината и безразсъдството на Месалина, невъзможно беше да се лишат децата от нея.

Нарцис предвиждаше какви ще бъдат действията на Клавдий и затова, след като чу тези думи, изтича при офицера, който беше на пост, и нареди:

— Веднага да се изпълни присъдата над Месалина!

За по-голяма сигурност заедно с войниците, които отидоха да изпълнят присъдата, той изпрати и един от своите приближени.

Те намериха императрицата в нейните прекрасни градини, които някога принадлежаха на Лукул. Лежеше на земята, плачеше и съжаляваше. Търсеше някаква надежда, а от време на време избухваше в гняв. С нея беше само майка й Домиция Лепида. Те никога не бяха живели в съгласие. Сега тя беше дошла при нея и я съветваше:

— Недей да чакаш своя убиец! Животът ти вече изтече. Единственото, което можеш да направиш за себе си, е да умреш с чест.

Войниците разбиха със сила желязната врата, трибунът се изправи мълчаливо, но затова пък приближеният на Нарцис не щадеше обидните думи. Най-после Месалина разбра, че е дошъл краят, взе в ръката си кинжала и треперейки, се опита да го забие в гърдите си. След това посегна към шията си. Загубил търпение, офицерът натисна кинжала и кръвта рукна.

Вестта за смъртта на жена си Клавдий прие с привидно равнодушие. Някои се учудиха на поведението му, а други се възмутиха. Пред лицето на тази трагедия запазването на спокойствие беше единственото правилно нещо, което императорът можеше да избере. Дълбоко в себе си Клавдий не можеше да се примири с мисълта, че Месалина не е жива — прекрасна жена, любима и ненавиждана, майка на децата му. Само веднъж за момент се вдигна завесата на неговата тайна за постоянно живата памет по Месалина. Известно време след смъртта й, когато прислугата сервирала, той се обърнал и попитал:

— Защо не идва господарката?

И може би точно заради това, че Месалина беше в мислите и сърцето му, Клавдий реши отново да се ожени. Като взе това решение, той прекрачи клетвата, която даде на преторианците си след разкриването на изневярата на Месалина:

— Тъй като досегашното ми семейство не беше добро, то отсега нататък аз ще живея в безбрачие. Ако не удържа клетвата си, съгласен съм да ме убиете!

Това все пак беше казано в момент на раздразнение. Наистина браковете му не бяха сполучливи. Първите два брака завършиха с развод. С Ургуланила заради изключително свободния й начин на живот и подозрението, че е участвувала в някакви престъпления; с Елия Петина за дребни, но досадни недоразумения. Третата му жена беше Месалина.

На коя от прекрасните госпожи на Рим щеше сега да се падне честта да влезе в палатинския дом?

Въпросът беше от голямо значение за освободените роби. Клавдий беше вече почти на 60 години и здравето му беше разклатено. Трябваше да се мисли за бъдещето. Ясно беше, че една нова императрица ще надживее съпруга си и ще окаже голямо влияние при избора на следващия владетел.

В цялата тази трагедия с Месалина Палас запази пълен неутралитет. Не се противопостави на Нарцис, защото Месалина беше враждебно настроена към всички освободени роби, приближени на императора, но и не го подкрепи, защото от години си съперничеха с него за надмощие и влияние, ала при създаденото положение нямаше намерение да остане настрана.

Всеки един от тях поддържаше различна кандидатура. Нарцис, който се сдоби с особен авторитет в двора за проведената акция против Месалина, направи грешка, може би от прекалено голямо внимание. Предложи на императора да се ожени отново за Елия Петина, която вече веднъж беше негова жена! Нарцис представи аргументите си по следния начин.

— Елия е добре известна на императора, знае се какво ще бъде нейното поведение и какво може да се очаква от нея. Клавдий има от нея дъщеря Антония, която е най-голямото живо дете на императора, защо пък Елия да не се погрижи за осиротелите деца на Месалина?

Но все пак повторен брак с една и съща жена изглеждаше неприемлив. Планът бързо се сгромоляса и Нарцис наблюдаваше със завист, че истински шансове имат само кандидатките на неговите конкуренти Калист и Палас.

Калист се изказваше за Лолия Павлина, която произхождаше от изтъкнат род: дядо й е бил един от съветниците на императора Август и нещо повече, макар за кратко време Лолия е била вече императрица като жена на предшественика на Клавдий — Калигула. Наистина този брак бил сключен по един обикновен начин. Някой в присъствието на Калигула казал, че бабата на Лолия била на времето си най-прекрасната жена в Рим. Самата Лолия била жена на Мемий Регул, наместник на императора в Балканските провинции, и пребивавала там заедно с него. Императорът им заповядал веднага да се явят в Рим и да се разведат, а след това се оженил за Лолия. По време на сватбата починалият баща на Лолия бил заместен от доскорошния й мъж. Семейният живот на Калигула и Лолия бил кратък. Като оставил Лолия, императорът издал специална заповед, в която й забранявал да се омъжи отново. Жена, която е била съпруга на император, не може в бъдеще да дели леглото си с друг.

Лолия имаше още едно положително качество, тя притежаваше приказно богатство. Един от съвременниците пише:

„Видях Лолия Павлина, жената на Калигула, на едно малко тържество, по-скоро на един скромен годеж. Тя цялата беше обкичена със смарагди и перли, които блестяха по главата й, по ушите, по шията, по пръстите. Общата им стойност се оценяваше на 40 милиона. Това не беше подарък от владетеля, а наследство от дядо й, спечелено от грабежите в провинциите.“[3] И накрая според мнението на Калист Лолия беше бездетна и можеше да се очаква, че тя ще обгради с искрени грижи сираците на императора.

Ако Лолия можеше да предвиди колко скъпо ще заплати за амбициите си да се ожени втори път за римския император! А коя беше избраницата на Палас?

[1] Петроний, Сатирикон, 71 (превод Л. Стаф: Петроний. Пирът на Трималхион, Варшава, 1963). В български превод: Петроний, Сатирикон, превод Димитър Бояджиев, Н.К., С., 1981, с. 67. ↑

[2] Плиний Млади, Epistulae, Откъси от писмо VIII 6. ↑

[3] Плиний Стари, Naturalis historia, IX, 117. ↑

Агрипина

Палас описваше своята кандидатка по следния начин: тя е прекрасна жена, в най-хубавата си възраст, тридесет и две години, пълна с темперамент и енергия, която с чест представя величието на големите традиции. Правнучка е на Цезар Август, родна сестра на предишния император Калигула и е била жена на един от най-изтъкнатите аристократи, Гней Домиций. Вярно е, че е племенница на самия Клавдий, което може да се смята като близко родство за един брак, но нали преди всичко е важно една жена от управляващия род да не внесе блясъка му в обикновен дом. Още повече, че от брака си с Домиций Агрипина има син, наследник на род, който с величието си почти не отстъпва на императорския. Няма ли да е по-благоразумно той още по-силно да се свърже с династията?

Палас имаше пълно право, като подчертаваше изтъкнатия род на Домициите Ахенобарби. Преди век Луций Домиций бил един от най-върлите противници на Гай Юлий Цезар. При войните с Помпей той загинал в битката при Фарсалос. Неговият син Гней се свързал с убийците на Юлий Цезар и станал смъртен враг на Октавиан, наречен по-късно Цезар Август. Затова пък синът на Гней, който носел името на дядо си — Луций, подкрепил новия режим и като награда за това получил най-високи почести и ръката на дъщерята на Антоний, племенницата на самия Цезар Август. Същият Луций е бил известен с три неща: прекрасно умеел да язди; устройвал такива кръвопролитни и жестоки гладиаторски борби, че Август наредил те да бъдат прекратени; предвождал военни походи в Германия, зад Дунав и Рейн. Бил надменен, безмилостен, обичал разкоша.

Съгласно традицията на Домициите синът на Луций беше наречен Гней. По характер много приличаше на баща си. Веднъж на един тесен алпийски път така подплашил умишлено конете, че прегазил едно момче. Постъпваше лекомислено. Близо до дома си край свещения път построи прекрасна баня за гражданите, но неизвестно по какви причини отказа да изплати наградите на победителите в състезанията, устроени от него. Богатството и влиянието на рода му осигуриха прекрасна кариера. Достигна високи постове, а през 28 година със съгласието на тогавашния император Тиберий получи ръката на Агрипина и по този начин се сроди с императорския дом, защото Агрипина беше внучка на брата на Тиберий.

Когато се омъжваше, момичето бе едва на 12 години. Единственото дете от този брак се роди 9 години по-късно, в средата на декември 37 година. Раждането мина тежко, плодът беше лошо разположен в утробата на майката и се роди с краката напред. Роди се момче. Появи се на този свят в малкото крайморско градче Анций, разположено на 35 мили южно от Рим. Тази местност много се харесваше, защото тук човек можеше да се радва на морската вода и чистия въздух, без да се откъсва от живота на столицата. Неаполският залив беше несъмнено по-хубав, но той беше по-далече. Сред прекрасните домове, които като венец обграждаха Анцийския залив, се намираше и малкият императорски дворец и вилата на Домициите, в която Агрипина пребиваваше често и с желание.

Синът на Гней Домиций по традиция бе наречен Луций. Баща му не беше лишен от чувство за хумор, а изглежда познаваше добре своите качества и тези на жена си. В момента, в който прие поздравленията за сина си, каза:

— От мен и Агрипина не може да се роди нищо добро!

Изглежда, че момчето започваше живота си под щастлива звезда. По това време на императорския трон от осем месеца седеше братът на майка му — Калигула, а това означаваше, че малкият Луций Домиций беше племенник на владетеля на империята. Нещо повече, Калигула се отнасяше към трите си сестри с изключително внимание. Най-голямата от тях беше Агрипина. По-младата с една година от нея се казваше Друзила, а най-малката — Ливила.

С един от първите си декрети императорът разпореди официалната клетва да завършва с думите: „Цезар и неговите сестри ще ми бъдат по-скъпи от децата ми и от моя живот“, а служебните доклади и рапорти — с думите: „Дано всичко да бъде успешно, добро и щастливо за Гай Цезар и неговите сестри.“

Много бързо стана известно, че Калигула е душевно болен (баба му Антония отдавна подозираше това). Към своите сестри и особено към Друзила той хранеше не само братски чувства. Отне я от мъжа й и нареди да се омъжи за Емилий Лепид, негов приятел, а всъщност, се отнасяше с нея като към своя жена. Когато Друзила почина през 38 година, Калигула се отчая, започна да страни от хората, не взе участие дори в погребението, по цели дни стоеше затворен във вилата си над Албанското езеро и играеше на зарове. Една нощ скочи и нареди бързо да бъде откаран до Сиракуза в Сицилия. Завърна се оттам брадясал и отслабнал. Обяви всеобщ траур, затвори съдилищата, забрани всички тържества, забрани смеха, къпането и дори семейните тържества. Който нарушеше забраната, го чакаше смъртно наказание.

С декрет на сената Друзила получи титлата „Августейша“. Една нейна златна статуя беше поставена в залата за заседания, другата — в храма на богинята Венера, където беше уреден и специален олтар. Беше създадена специална жреческа колегия, съставена от мъже и жени, която извършваше богослужения в памет на Божествената. Отсега нататък жените, като даваха показания, се заклеваха в името й. Като божество тя носеше прозвище „Пантеа“ — богиня на богините.

Сенаторът Гемин, заклевайки се, обяви:

— Видях със собствените си очи как Божествената Друзила, Августейшата Пантеа отлетя към небето й разговаряше с други божества. Ако в този момент не казвам истината, нека бъда погубен аз и моите деца.

Като награда за истината, която каза, и за своята гражданска доблест той получи 1 милион сестерции.

По това време в далечна Палестина, в царския род на Ирод, се роди момиченце. В памет на божествената сестра на Калигула я нарекоха Друзила. Същата, която след 15 години стана жена на Феликс — освободения роб.

Накрая траурът беше вдигнат и лудият, седящ на императорския трон, малко се разнообрази, като се ожени за Лолия Павлина. Но не забрави Друзила. През 39 година отпразнува нейния рожден ден с прекрасни игри. Първият ден имаше състезания с колесници, борби на диви зверове и на хора със зверове. На арената паднаха 500 най-различни диви животни, докарани от пустините на Африка и горите на Европа. Толкова бяха убити и през втория ден. На населението беше дадено угощение, а на сенаторите и жените им — богати дарове.

Агрипина и Ливила никога не се бяха радвали на такива симпатии от страна на своя брат, както починалата им сестра. В двора все пак се говореше, че Калигула поддържа с тях кръвосмесителни връзки. С това се обясняваше и фактът, че през 39 година той им подари живота след разкриването на заговора, в който бяха замесени и двете. Целта на заговора беше да се убие императорът и на негово място да се постави Емилий Лепид, мъжът на починалата Друзила и най-верен приятел на Калигула. И най-близките на владетеля му изневериха. Постъпките на душевно болния Калигула ставаха крайно опасни, особено за хората, които бяха в непосредствена близост до него.

Разкриването на съзаклятието стана, когато императорът и целият двор се намираха в отвъдалпийска Галия. Лепид беше убит веднага. Агрипина и Ливила бяха обвинени в съучастничество с предателя и в поддържане на любовни връзки с него. Най-тежки бяха обвиненията срещу Агрипина и за наказание и опрощаване на греховете тя трябваше да държи на коленете си през целия път до Рим урната с праха на Лепид.

В специално обръщение до сената императорът обвини сестрите си, че са се впуснали в безбожни дела и разврат. Нареди в храма на Марс Отмъстителя да се сложат три меча, символ на наказанието към тримата предатели — Лепид и двете сестри.

Агрипина и Ливила заминаха на заточение в Понтийските острови. Това бяха малки, почти безлюдни острови, с вулканичен произход, разположени край западното крайбрежие на Италия, срещу Неапол. Императорските сестри живееха там в бедност и забрава. Но въпреки това можеха да смятат, че към тях се бяха отнесли твърде великодушно. Калигула им каза без заобикалки:

— Имам не само острови, но и мечове!

Двегодишният Луций бе лишен от майчински грижи, а няколко месеца по-късно загуби и баща си. Той почина от естествена смърт — вследствие заболяване, което тогава се наричаше „воднянка“. Трябва да му се признае, че направи опити да спаси за сина си поне част от богатствата на семейството, които бяха застрашени след осъждането на Агрипина. И точно поради тези подбуди записа в завещанието си само една трета на сина си, а останалото на императора. Надяваше се, че това ще смекчи ненаситния владетел и той ще остави тази част от семейното богатство на сирачето. Като се имаше предвид колко големи бяха богатствата на Домициите, това щеше да му бъде достатъчно.

И все пак бащата се лъжеше. Калигула, присъщо на луд, лесно прахосваше милиони. Постоянно беше във финансови затруднения и безсъвестно заграбваше при най-малък повод богатства. Не пощади също така и тази част, която се падаше на Луций — взе всичко.

Момчето остана без родители и имот. Прибра го при себе си сестрата на баща Му Домиция Лепида. Като всички Домиции и тя беше властна и невъздържана. Малкият Луций скиташе из къщата изоставен и никому ненужен. За негови „възпитатели“ лелята определи двама роби. Единият от тях беше бръснар, а другият — танцьор.

Валерия Месалина, дъщеря на Домиция Лепида от втория й брак, понякога посещаваше майка си. От няколко години тя вече беше жена на Клавдий, а това можеше да се смята за добра партия за тази млада, красива жена с гореща кръв. Съпругът й беше значително по-възрастен от нея, непрестанно се ровеше в старите книги и от благата на този свят най-много ценеше яденето и виното. Беше посмешище за двора и напоследък по случай издигането си за член на Жреческата колегия загуби цялото си богатство. И при това Месалина беше бременна за втори път. Така че младата жена имаше прекалено много свои проблеми и тревоги, за да може да отдели, внимание на малкия си братовчед, който тичаше някъде из градината. Ако можеше да предположи колко трагично ще се свърже животът на децата й със съдбата на това изоставено от всички дете! Засега Луций и Октавия, дъщерята на Клавдий и Месалина, си играеха в разбирателство — те бяха почти на една възраст.

Януарските събития от 41 година, смъртта на Калигула и издигането на Клавдий изведнъж промениха положението на цялото семейство.

Месалина стана императрица, Агрипина и Ливила се завърнаха от Понтийските острови, а заграбеното от Калигула богатство беше върнато на вдовицата на Домиций и на сина му.

Веднага след завръщането си в Рим амбициозната Агрипина разви оживена дейност. Желаеше да догони тези две години, изпълнени с тревога и унижения.

Преди всичко искаше да си намери мъж богат, известен, който да бъде достоен за племенница на императора. За най-добър свой кандидат тя оцени Сулпиций Галба. Той произхождаше от добър род, беше заможен, в разцвета на годините си, беше се прославил вече като военачалник и наместник. Наистина той беше женен, но това не беше пречка за Агрипина. Кокетираше с него явно и необуздано. Сполетя я обаче неприятна изненада. Галба се оказа абсолютно нечувствителен към нея, а на един прием неговата тъща публично наруга съперницата на дъщеря си, при което се стигна до размяна на удари между двете знатни дами.

Агрипина успя обаче да разведе Пасиен Крисп, двукратен консул, ценен оратор, чест гост в двора на редица императори. За нея най-важно беше богатството му, оценено на 200 милиона сестерции. Допълнително удоволствие за нея от този развод беше това, че досегашната жена на Пасиен, Домиция, беше сестра на починалия мъж на Агрипина Гней и на Домиция Лепида. Същата тази Домиция беше фантастично богата и можеше да се попита защо малкия Луций не прекара годините на изгнанието на майка си при тази своя леля. Причината беше проста: бащите на Луций и Домиция, въпреки че бяха роднини, не можеха да се понасят. Водеха помежду си някакъв безкраен финансов процес, независимо че нищо не им липсваше. Ненавистта към брат си Домиция пренесе върху сина му. Така че за нея беше силен удар това, че мъжът й бе отнет именно от вдовицата на брат й! Това унижение тя не забрави никога.

Защо Пасиен се ожени за Агрипина? Вероятно воден от амбиция. Ласкаеше го това, че тя е племенница на императора. Благоразположението на владетелите той винаги високо ценеше. За да окаже уважение към предишния император, Калигула, той съпровождаше пешком носилката му като обикновен роб. А когато един път лудият го попита дали има като него интимни отношения със сестра си, той отговори покорно, без да засегне владетеля, а и едновременно в интерес на истината.

— Още не!

Преди всичко това той беше симпатичен човек. Най-голямото му удоволствие беше да посещава буковата гора около Тускуланското възвишение. Там растеше едно старо дърво с широка корона.

Пасиен го обичаше като човек и често го прегръщаше и галеше. А дървото му даваше най-сладките моменти от живота. Легнал под клоните му, той слушаше тихото шумолене на листата. Пиеше студено вино и прекарваше там безкрайни часове. Някои се смееха, че от време на време налива малко на своя приятел — дървото, от божествения нектар.

Бракът между Агрипина и Пасиен беше бездетен. Понеже и от брака си с Домиция той нямаше поколение, направи жена си и доведеното дете свои наследници. Беше дотолкова невнимателен, че осведоми Агрипина за съдържанието на завещанието си.

Това реши съдбата на почитателя на дърветата. Предвидливата съпруга и добра майка от страх да не бъде заменено завещанието, отрови мъжа си. Така поне решително и единогласно твърдеше целият Рим.

Именно поради успеха си, какъвто беше бракът й с Пасиен, Агрипина дълги години след завръщането си трябваше да бъде много внимателна. Постоянно я заплашваше заедно със сина й опасност от страна на Месалина.

Двадесет дни, след като Клавдий стана владетел през месец януари 41 година, Месалина роди син Британик. Това изключително много укрепи позициите й и засили влиянието върху мъжа й, което и без друго беше огромно. Тя предвидливо и безпощадно отстраняваше от него всички конкурентки. Преследваше всеки, който имаше нещастието да я настрои против себе си, дори несъзнателно. Безкрайната амбиция, подозрителността, завистта, животинският сексуален глад превръщаха тази красива жена в зловещо чудовище.

Императорът, абсолютно погълнат от нечовешки труд да заздрави Империята след четиригодишното управление на лудия, нямаше нито възможност, нито време да търси истината за всички обвинения, които тя му представяше. Беше видял през живота си много заговори срещу владетели, помнеше как беше убит Тиберий, почти беше свидетел на убийството на Калигула, при което самият той случайно се спаси от смъртта. Живееше в постоянен страх, че и срещу него се готви заговор. Изобщо беше страхлив. На всеки един прием в двореца присъствуваха и въоръжени преторианци. Когато посещаваше болни големци, та било и негови приятели, първо беше претърсвана стаята, а после леглото и дюшекът. Всеки, който идваше на аудиенция, беше претърсван, независимо от поста си, годините и пола. На секретарите на знатните му посетители взимаха дори перата и мастилниците.

И така пред Месалина се откриваше прекрасно поле за действие. Защо императорът да не повярва на собствената си жена, когато тя го предупреждава за някои хора, та дори и за най-близките му? Миналото ни поучава, че най-опасни са роднините и тези, които заемат високи постове.

Единствено освободените роби бяха в състояние да попречат на дейността на Месалина. Но те бяха скарани помежду си. Отначало някои се съюзиха с жената на владетеля, а други предпочетоха да запазят неутралитет. Това беше началото на управлението на Клавдий, новите хора още не бяха се укрепили на постовете си и все още не осъзнаваха своята власт.

Агрипина имаше сериозни поводи да се чувствува несигурна. Една от първите жертви на Месалина стана Ливила. Тя се завърна заедно с Агрипина от изгнанието, но беше невнимателна; често посещаваше своя чичо императора, а към жена му се отнасяше с горда надменност. Повлия и фактът, че Ливила беше особено красива жена. Доносчиците и шпионите бързо донесоха на Месалина добър материал: Ливила поддържа подозрително близки връзки с Луций Аней Сенека.

Сенека

Произхождаше от богато семейство, заселено в Кордова — Испания, и по това време беше на 45 години. Баща му беше известен като добър историк и прекрасен познавач на реториката. Самият Луций Сенека беше възпитан в Рим. Кариерата си дължеше на сестрата на майка си. По този повод по-късно той с благодарност написа:

„Та нали тя ме занесе на ръце в града, благодарение на нейните нежни майчини грижи си възстанових здравето след дълги боледувания. За да получа титлата квестор, тя широко използува връзките си и въпреки че нямаше смелост да провежда разговор или да приема изрази на особено уважение, то в името на моята работа нейната нежна любов към мен победи срамежливостта й. Не й попречиха нито нейното уединение, селската й скромност, запазена сред днешната безочливост на жените, тихият й нрав, за да се старае ревностно да издействува за мен висок пост.“[1]

Своето влияние лелята на Сенека дължеше на това, че по времето на Тиберий мъжът й беше 16 години префект на Египет и почина по пътя, завръщайки се в Италия. Титлата квестор разкри пред Сенека перспективата за по-нататъшна кариера, защото му даде възможност да присъствува на заседанията на сената. Това беше голяма чест, но тя носеше в себе си трудни за предвиждане опасности. Веднъж по времето на Калигула се получи така, че Сенека трябваше да вземе думата в сената в присъствието на самия владетел. Говори прекрасно. Това събуди гнева и ненавистта на императора, който си въобразяваше, че е най-големият оратор на своето време. Над Сенека надвисна смъртна опасност. Застъпничеството на една жена, близка на императора, спаси способния сенатор. Тя успя да убеди Калигула, че Сенека е болен от туберкулоза и скоро ще умре. Така че защо да се занимава с този бълнуващ от треска испанец?

Това звучеше твърде правдоподобно. Сенека беше дребен, много слаб, като че ли живееше с последни сили. Наистина, като дете много боледуваше. Беше писал за това на един свой приятел:

Мъчно ми е, че те преследват чести хреми и високи температури, които са следствие на хронически катарални заболявания. Мъчно ми е, защото познавам това чувство. Подцених първите признаци на болестта — младите търпят неразположението и се отнасят с отвращение към боледуването. Но след това се предадох. Стигна се дотам, че хремата окончателно ме победи и аз отслабнах до крайност. Неведнъж съм искал да се самоубия, възпираше ме само напредналата възраст на изключително добрия ми баща. Знаех, че мога лесно да умра, но не знаех дали баща ми ще съумее да ме прежали.

Ще ти призная какво ме поддържаше тогава. Най-напред трябва да кажа, че това, в което вярвах, имаше силата на лекарство. Истинското удовлетворение има лечебно качество. А това, което ти поддържа духа, помага също и на тялото. Мене ме спасиха моите интереси. Станах от леглото и оздравях благодарение на философията. На нея дължа живота си. Много ми помогнаха и приятелите, които ме успокояваха и се грижеха за мене.

Бих ти препоръчал да използуваш тези лекарства. Лекарят ще ти каже каква трябва да бъде разходката, гимнастиката, ще ти забрани да тънеш в безделие, към което те влече отслабналият ти организъм, ще ти нареди да четеш на глас и по този начин да упражняваш дишането си, чиито пътища са заплашени, ще ти нареди да караш лодка, за да раздвижиш леко вътрешностите си; ще ти препоръча каква диета да спазваш, кога да пиеш вино, за да запазиш силите си, и кога да не се докосваш до това питие, за да не те дразни и да не предизвиква кашляне. Аз от своя страна ще ти предпиша нещо, което ще бъде лечебно средство не само за тази болест, но и за целия ти живот — „Презирай смъртта!“

Каква беше тази философия, която оказа такова спасително влияние върху младия човек, на неговото здраве и разсъжденията му? Сенека се беше сблъскал с едно течение на философията на стоицизма. То не се занимаваше с теорията на познанието, логиката и метафизиката. Интересуваше се само от етиката и то приета на практика, със староримска суровост. Призоваваше към абсолютна честност в постъпките, към закаляване на волята, към независимост от заобикалящия ни свят. Награда за това усилие щеше да бъде достигането на съвършена добродетел — единствено условие за пълно щастие. Само мъдрецът е истинският цар.

Такава наука проповядваха философите, които имаха по това време огромен авторитет в Рим: Атал, Секст Нигер, Сотион. Последните двама свързваха със стоицизма някои от изводите на Питагор. Секст препоръчваше всяка вечер да се прави преглед на личните постъпки, като внимателно се изследват грешките и успехите, предписваше също пълно въздържание от месни ястия. Сотион, както и Питагор вярваше в преселването на душата.

Сенека не беше фанатичен стоик. С удоволствие изучаваше науките и на други майстори на мъдростта. Голямо уважение хранеше към циника Деметрий, защото той използуваше на практика своите схващания. Говореше за нищетата като за ценност и живееше като просяк. Нямаше дори и една рогозка за спане. Ходеше полугол. Презираше безгрижния живот, казваше, че той е като мъртво море. Съжаляваше тези, които никога не бяха се сблъскали с трудностите на съдбата. Към общественото мнение се отнасяше с пълно отвращение. Казваше:

— Толкова ме засяга дрънкането на глупаците, колкото звукът на въздуха, който излиза от коремите им.

Дълги години редица от мъдростите на Деметрий звучаха в ушите на Сенека.

Както обикновено става с младите хора, Сенека приемаше съветите на старите майстори от сърце, с ентусиазъм и старание. Спазваше техните указания, не признаваше компромисите, желаеше колкото се може по-скоро да се приближи до идеала за мъдрец, който — когато слушаше думите на Атал — му се струваше, че блести с божествена светлина. Затова Сенека строго се придържаше към препоръките на учителите си за сдържаност и дисциплина. Водеше почти аскетичен живот. И както сам казваше по-късно, изостави повечето от тези неща, след като навлезе в нормалния граждански живот, но някои от тях му бяха станали навик и той ги запази завинаги. Никога не ядеше стриди и гъби, твърдеше, че това са само лакомства.

Не пиеше вино, не използуваше никакви благоуханни масла, казвайки:

— Най-добрата миризма за тялото е липсата на миризма.

Не се къпеше с топла вода, смяташе, че тя изнежва тялото. Спеше на твърдо легло.

Под влиянието на учението на Секст и Сотион известно време не ядеше и месо:

„След една година не само ми беше лесно, но и приятно. Струваше ми се, че имам по-жив ум… Как се отказах от този навик? Младостта ми премина по времето на Тиберий. Тогава бяха премахнати чуждите култове. Като доказателство, че се почитат суеверията, се смяташе и неконсумирането на месо на някои животни. По молба на баща си трябваше да се върна към стария обичай — да ям месо. Той ме помоли не толкова от страх пред обвинението, а защото не понасяше философите.“[2]

Спазването на този режим на младини закали Сенека, но с нищо не допринесе за неговия външен вид. В известна степен благодарение на философията Калигула лесно повярва на твърдението, че той е неизлечимо болен.

Мнимият туберкулозен някак си успя да преживее управлението на лудия император, а в отговор на смъртния страх, в който живееше тогава, по-късно даде воля на ненавистта си. Даже, когато след време си спомняше за Калигула, язвително написа:

Гай Цезар, между редицата злодеяния, които правеше, обичаше да се подиграва на другите и притежаваше удивително желание да се надсмее над всеки, въпреки че самият той беше неизчерпаем източник за подигравки. Толкова отблъскваща бе неговата бледност, говореща за лудост, толкова страшен дивият блясък в очите му, скрити под челото на стара жена, толкова грозна плешивата му глава, обсипана тук-таме с редки коси. Прибавете към тях гъсто обраслия му гръб, кльощавите му пищялки, които завършват със стъпала на чудовище. Не бих могъл да изброя всички обиди, с които обсипваше родителите и дедите си и съсловията в държавата. Ще припомня само тези, които станаха пагубни за него. Той отнасяше Валерий Азиатик към най-добрите си приятели. Азиатик беше избухлив човек, който трудно понасяше, без да се възмути, дори обидите, отправени към другиго. И такъв човек веднъж по време на една беседа или по-скоро на публично събрание Цезар оскърби, като каза, че съпругата му нищо не представлява като жена.

С Херея, военния трибун, нещата се развиха другояче. Той беше човек, чиито речи нямаха връзка с храбростта му, а тихият му, кротък глас можеше да събуди съмнения във всеки, който не го познаваше. Колкото пъти идваше при Гай с молба да му даде парола, той му казваше ту името на Приам, ту на Венера и по един или друг начин обвиняваше въоръжения боец, че е твърде мек и състрадателен. Оскърбяваше го, въпреки че сам ходеше облечен в дрипи, обут в гръцки сандали и натруфен със златни накити. И именно Херея пръв от заговорниците вдигна десницата си срещу него, пръв с един удар на меча си преряза шията му…[3]

Сенека написа всичко това в трактата си „За непреклонността на мъдреца“, в който доказваше, че мъдрецът не може да бъде унижен, той е един истински свободен човек, тоест извисен над всички обиди и независим от външните събития. Колко злопаметен е бил Сенека, колко далеч от идеалите на стоицизма?!

Още тогава, когато с успешната си реч в сената се изложи на голяма опасност, трябваше да си припомни думите на един от своите учители, Секст Нигер:

„Умният човек трябва да страни от политиката, да не се поддава на съблазните на властта! Баща ми с презрение отхвърли титлата сенатор, която му беше дадена от самия Юлий Цезар!“

Отстъпването от аскетичния начин на живот беше първата изневяра на Сенека от идеалите на младостта, оправдана частично от молбите на загрижения му баща и от здравия разум. Навлизането в политическата кариера беше втората изневяра, също повлияна от желанието на баща му. А това, че се ожени, бе третата.

Това беше изневяра, защото Сенека бе възприел твърдението, че мъдрецът не трябва да се жени. Дори написа в този дух малък трактат „За брака“, в който с удоволствие повтори разсъжденията, казани на тази тема още преди три века от Теофраст. Ето и някои от тези мисли:

„Разбира се, умният човек може да се ожени за красива, и добра жена от благородно семейство, ако той самият има добро здраве и притежава голямо богатство. Но рядко се случва да бъдат изпълнени всички тези условия. Следователно умният човек не трябва да се жени! Преди всичко семейният живот пречи на философските изследвания, никой не е в състояние едновременно да служи на делото на книгата и на жена си. По-нататък: съпругата ще иска да има скъпи рокли, златни бижута, прислуга и прекрасно подреден дом. Най-тежки са безкрайните нощни оплаквания: тази е по-добре облечена, към онази всички оказват уважение, аз ли само ще изглеждам пред познатите ни като просякиня! А защо се заглеждаш по съседката ни? За какво разговаряше с прислужницата? Купи ли ми нещо в града? Трябва винаги да се възхищаваш на красотата на жена си, а ако случайно погледнеш към друга невеста, твойта ще смята, че вече не ти се харесва. Ако и разрешиш да командува в къщи, ще й станеш слуга, ако случайно оставиш нещо за себе си, ще сметне, че не й вярваш, ще те намрази и ще започнат кавгите и разправиите. Да допуснем все пак, че се ожениш за добра и мила жена, което се случва много рядко: ще плачеш, когато тя ражда и ще се измъчваш при всяко нейно боледуване.“

В своя трактат Сенека не само беше превел голяма част от написаното от Теофраст, но го беше украсил с примери, взети от римската история, които доказваха колко много са изтърпели някои известни мъже от своите съпруги.

Сенека имаше здрави възгледи за семейния живот, но ги наруши, като се ожени. Този брак сигурно не беше щастлив. Сенека дори не споменава името на жена си, независимо от това, че имаше от нея двама сина.

Всички си отдъхнаха с облекчение, когато умря лудият Калигула, но един от най-доволните беше Сенека. Ако можеше да предвиди какво ще му донесе новото управление?!

Още през първата година от управлението на Клавдий Сенека за втори път беше изправен пред смъртна опасност, и то съвсем неочаквано. Когато се прощаваше с майка си, която заминаваше за няколко дни, не можеше да предвиди, че след три дни и той ще напусне столицата — като изгнаник за много години. Трябваше да се смята за щастливец, защото спаси главата си. Обвиняваха го в сериозно престъпление: прелюбодеяние с императорската племенница Ливила. Процесът се водеше пред сената. Заплашваше го смъртна опасност. Благодарение на личната намеса на императора присъдата беше смекчена. Осъдиха го на конфискация на половината от имуществото му и на изгнание на един от най-дивите острови по това време в Средиземно море — Корсика. Ливила трябваше да замине за друг остров. Обвинението, присъдата и заминаването бяха извършени в един ден.

Дали наистина съществуваше близка връзка между Сенека и Ливила? Ако действително имаше нещо такова, то този факт сам по себе си беше без значение. Важно беше, че и двамата бяха смятани за участници в политически заговор. Мъжът на Ливила, Марк Виниций, беше един от водачите на заговора срещу Калигула и непосредствено след убийството на императора, преди преторианците да наложат на Рим изведения иззад завесата Клавдий, Виниций имаше намерение да заграби властта. Затова Месалина и хората й лесно успяха да убедят Клавдий, че Ливила има много амбициозни планове и печели приятели с всякакви средства.

Остров Корсика, на който Сенека пристигна направо от Рим, му се стори като едно от най-неприятните места на света. Въпреки това се стараеше да успокоява себе си и близките си. Черпеше сили, мислейки за изгнаниците от различни страни, които успяваха дори в най-негостоприемните места да намерят за себе си второ отечество.

Какво от това, че тук не растат овощни и други дървета — неща, които радват окото? Наистина тук няма големи плавателни реки, няма нищо, което биха желали да притежават другите хора. Урожаят е толкова малък, че едва задоволява нуждите на местното население. Тук не се добиват скъпоценни камъни и не се копае сребро и злато. Но нисък е този дух, който се възхищава от земните неща! Трябва да го отпратим към такива, които навсякъде са еднакво прекрасни и еднакво блестящи!

Въпреки тези размисли духът на Сенека се връщаше към човешките земни въпроси. Написа трактат, за да зарадва майка си, но не можа да скрие голямата тъга към малкия си син, който му беше и единствен, защото 20 дена преди изгнанието загуби големия си син. Какво прекрасно момче е този малък Марк! Който го погледне, не може да не се зарадва. Когато детето се притисне до гърдите ти, забравяш и най-големите тревоги.

Ако изгнаникът можеше да води жалкото си съществуване на Корсика, сигурен за живота си, би било добре. А междувременно и до това отдалечено място достигаха страшни новини. Всеки един кораб можеше да доведе трибун, носещ смъртна присъда. Такава беше и съдбата на Ливила. Заповядано бе да я убият. Четири години по-късно загина и нейният мъж. Марк Виниций беше отровен по заповед на Месалина. Това не бяха единствените нейни жертви — списъкът беше дълъг и мрачен.

[1] Сенека, Ad. Helviam de consolatione, 19, 2 (превод Л. Йоахимович: Сенека, Диалози, Варшава, 1963). ↑

[2] Сенека, Epistulae, 108 (откъси). ↑

[3] Сенека, De constantia sapientis, 18 (превод Л. Йоахимович). ↑

Престъпленията на Месалина

През 42 година императрицата стана причина да бъде осъден на смърт Апий Силан, третият мъж на майка й. Това стана с помощта на освободения роб Нарцис. Двамата, независимо един от друг, разказаха на Клавдий виденията на своите зловещи сънища: виждали Силан да убива владетеля. Разбира се, че освен тези сънища имаше и други измислени обвинения. Какви бяха истинските подбуди за омразата на Месалина към Силан, беше трудно да се разбере. Неговата смърт стана причина майката и дъщерята да скъсат отношенията си за дълги години. Домиция Лепида дойде при Месалина едва в последните часове на живота й.

През същата тази 42 година пред императрицата и освободения роб възникна широко поле за изява. Беше разкрит истински опит за преврат. Императорският наместник на Далмация, Скрибоний, подкрепен от неколцина сенатори от Рим, готвеше бунт. Те искаха да сменят днешния ред и да върнат стария, републиканския. Това бяха фантасти и доктринери. Когато войниците на далматинските легиони узнаха какви са намеренията на военачалника им, веднага го напуснаха: срещу императора няма да се бият! Някои от съзаклятниците се самоубиха, други бяха инквизирани и погубени. Политическият резултат от заговора и бунтът беше много сериозен. Клавдий завинаги намрази сенаторите, стана още по-подозрителен и започна напълно да вярва само на жена си и освободените роби.

Безсрамна и всесилна, императрицата превърна двореца в дом на разврата. Никой не смееше да съобщи за това на мъжа й. Префектът на преторианците, който й се стори не много верен, загина. Мълчание покриваше делата й, които ставаха все по-явни и безсрамни.

Изплашен, Сенека трескаво търсеше начин за спасение. Но какво можеше да направи тук, на Корсика — откъснат от света, загубен сред скалите и морето? Остана му само писателският талант. Случи се така, че по това време почина братът на Полибий — един от освободените роби на императора. Сенека познаваше Полибий, защото той се интересуваше от литература. Беше превел на латински Омир, а на гръцки — Вергилий. Ръководеше научния отдел на владетеля. Изгнаникът реши да припомни на този влиятелен човек за себе си, а едновременно с това да докаже и своята преданост към императора. Всичко това той изложи в дълго съболезнователно писмо до Полибий, с което го утешаваше за огромната му загуба. Намериха се там и такива думи:

Колкото пъти се напълнят очите ти със сълзи, толкова пъти ги обръщай към Цезар. Те ще изсъхнат, като гледат божествения. Неговият блясък така ще ослепи очите ти, че те няма да виждат нищо друго освен него. Трябва да мислиш само за този, когото виждаш денем и нощем и когото не забравяш никога. Него викай на помощ срещу ударите на съдбата.

Видът на императора, мисълта за него нима не са за тебе най-голямата радост? Нека боговете и богините да го оставят за дълго на земята! Нека с делото си се изравни с божествения Август и нека управлява по-дълго от него! Нека смъртта толкова дълго не идва в неговото семейство, колкото той е сред смъртните! Нека бъде далечен този ден, чак до времето на нашите внуци, когато неговият род ще го запише в небесния списък!

Нека съдбата му позволи да излекува човешкия род, отдавна болен и заразен. Нека съдбата му помогне да върне на своето място всичко, което обърка лудостта на предишния владетел! Нека да свети във вековете звездата, която заблестя над този свят, изправен пред пропастта на тъмнината![1]

След години Сенека много се срамуваше от това писмо. Разбира се, че баналните ласкателства не донесоха никаква полза. Най-лошото беше, че унижението нищо не даде. Независимо дали Полибий беше прочел „Утешението“, той не помисли да възнагради автора.

Три-четири години по-късно от Рим дойде новината, която хвърли Сенека в ужасен страх: Полибий изпаднал в немилост пред Месалина и напуснал света на живите. Колко ли се е тревожил нещастният ласкател за несполучилия големец. За щастие никой в Рим не помнеше, че в Корсика биеше сърце, отдадено на Полибий!

47 година се записа в паметта на римляните не само със смъртта на освободения роб, която мнозина посрещнаха със задоволство, като правилно наказание за самозабравата и надменността. През същата година загина и известният сенатор, двукратният консул, притежателят на несметни богатства — Валерий Азиатик, който изпадна в немилост пред императора и Месалина. Тя го забеляза заради романа му с Попея Сабина, която продължаваше да бъде една от най-красивите жени на римското общество. Само хубостта на Попея беше достатъчна, за да предизвика ненавистта на Месалина, а освен това тя се осмели да флиртува с Мнестер — един от любовниците на императрицата. Завистливата владетелка стигна до извода, че като отстрани Азиатик, може да погуби и конкурентката си. Освен това тя желаеше да заграби и прекрасните му градини, които някога принадлежаха на Лукул; Азиатик ги разшири, разкраси и създаде от тях най-прекрасния парк в Рим.

Бързо се намери услужлив доносчик, който предупреди императора за подготвения от Азиатик заговор. Това беше допустимо, тъй като той беше взел участие в съзаклятието срещу Калигула, а знаеше се, че произхожда от Виен в Южна Галия и има многобройни връзки в цяла Галия, както и в Рейнската армия.

Азиатик беше арестуван във вилата си край Неаполския залив и докаран в Рим. Следствието протече в личните апартаменти на императора. Обвинителят беше Суилий. Същият този сенатор, подучен от Месалина преди 6 години, излезе със специално обвинение срещу Сенека и Ливила. В следствието, като съветник на императора, взе участие и Луций Вителий.

Той беше чудноват човек. По време на Тиберий беше наместник в Сирия и известен като прекрасен администратор и военачалник. Прогони партите от Армения и принуди техния цар да почете римските легиони. Бъркаше се и във вътрешните работи на Юдея, както по-късно това правеше и Умидий Квадрат. Когато прокураторът Пилат Понтийски извърши сечта над самаряните, Вителий му заповяда да замине за Рим и лично да обясни всичко на императора. Беше приятелски настроен към евреите. Понеже жителите на Ерусалим го приеха чудесно, той им даде със съгласието на императора първосвещеническата одежда. Това прекрасно и скъпо обредно облекло се пазеше от римска стража в крепостта Антония, близо до храма. Преди всеки празник евреите го вземаха от римляните и след това го връщаха, като и двете страни старателно проверяваха печатите. Това унизително даване на заем имаше за цел да държи бунтовния народ в послушание. Точно в Ерусалим до Вителий достигна вестта за смъртта на Тиберий и встъпването на трона на Калигула. Новият владетел веднага отзова заслужилия наместник, разтревожен от неговата популярност. Вителий тръгна за Рим дълбоко убеден, че ще трябва да се раздели с живота. Въпреки това не забрави да вземе със себе си филизи от благородни сортове смокини и фъстъци. Благодарение на него тези сортове се разпространиха из цяла Италия.

Веднага след като се завърна в столицата, енергичният военачалник и наместник, който в продължение на дълги години държеше в здравата си ръка Изтока, се превърна в жалък ласкател и покорен роб. При създаденото положение това говореше за неговата интелигентност. По това време нямаше друга възможност за спасение на човек с такъв пост.

Вителий пръв въведе обичая да се приветствува Калигула с церемонията, задължителна за божествата. Наистина общуването с душевно болния създаваше допълнителни трудности, от които можеше да се измъкне само човек с остър ум. Веднъж Калигула си въобрази, че разговаря с лунна богиня. Ненадейно се обърна към Вителий:

— Виждаш ли богинята?

Достойният мъж, пред който до неотдавна трепереха народи и армии, сведе набожен поглед към земята и треперейки, едва чуто прошепна:

— Само вие, боговете, можете взаимно да се виждате!

Който не умееше така бързо и остроумно да отговаря, заплащаше с живота си. Веднъж, изправен до високата статуя на Юпитер, Калигула попита известния актьор Апелес:

— Кай е по-велик, аз или този бог?

Апелес се замисли. Това беше достатъчно. Загина под ударите на палките в присъствието на Калигула, който сипеше похвали:

— Дори като стенеш, имаш прекрасен глас!

По-добри времена за Вителий настъпиха, когато на власт дойде Клавдий. Той имаше нужда от добри администратори и съветници. Веднага привлече опитния наместник, дари го с доверие и го направи едва ли не свой заместник. Но и сега го грозеше опасността, че можеше да си навлече гнева на Месалина. Вителий успя и с това да се справи. Помоли императрицата да му подари десния си сандал. Винаги го носеше в диплите на тогата си и понякога набожно го целуваше. Към двамата най-влиятелни освобожденци — Нарцис и Палас, той изказваше своето уважение по друг начин. Постави техните златни бюстове сред божествата на своя дом.

През 47 година, когато беше осъден Азиатик, Вителий беше за трети път консул. Как е преминало съдебното следствие, не беше известно, защото разпитите на обвинения и свидетелите се извършваха тайно. Говореше се, че след прекрасната защитна реч на Азиатик Месалина излязла от залата със сълзи на очи, но продължила да иска неговото погубване. Сигурно имаше някакъв заговор, защото Клавдий, който не беше злопаметен, дълго време след това се изказваше за Азиатик с изключителна ненавист.

Благодарение на застъпничеството на Вителий и като взе под внимание заслугите на Азиатик императорът му позволи да си избере начина, по който да умре. Двукратният консул реши да умре по мъжки. Направи любимите си гимнастически упражнения, след това се изкъпа и с бодър дух нареди да пренесат на друго място кладата, която бяха приготвили за изгаряне на тялото му, за да не би огънят да засегне клоните на дърветата. Защото и той ги обожаваше като Пасиен. Чак след това нареди на лекарите да прережат вените му.

Месалина вече притежаваше градините на Лукул. Тя още не знаеше, че става господарка на мястото на своята смърт.

Разправата с Азиатик още не беше завършила, когато хората на императрицата пристигнаха при Попея Сабина. Започнаха да й описват затворническия разкош. Прекрасната жена предпочете смъртта от собствената си ръка. Остави дъщеря от първия си брак, вече голяма, която носеше нейното име и не й отстъпваше по красота.

За смъртта на Попея императорът нищо не знаеше. Няколко дни по-късно на едно пиршество той попита съпруга й защо е дошъл без жена си. Последният отговори прозорливо и кратко:

— Почина, осъдена от съдбата.

С решение на сената по-късно бяха осъдени на смърт двама братя, в чийто дом са ставали срещите на Попея, и актьора Мнестер. Самият той продължаваше да си живее спокойно. След като се освободи от конкурентката си, Месалина стана „собственичка“ на това съвременно божество на сцената.

Като научи всичко това, Сенека, който живееше на негостоприемния остров, се разтрепери за своята съдба. Зае се да пише трактат под заглавие „За краткостта на живота“.

Колко по-тревожни бяха дните, които изживяваше Агрипина по това време! Живееше в Рим, близко до двореца, в самото гнездо на интригите. Беше загубила сестра си и всеки момент ненавистта на Месалина можеше да падне върху нея. Това бе твърде възможно, защото синът на Агрипина вече беше на 10 години. А Месалина като предвидлива майка не би се подвоумила да отстрани евентуалните конкуренти на своя син от роднинските семейства на императора. Синът на Агрипина, Луций Домиций, беше най-близкият роднина на Клавдий. Той беше с 4 години по-голям от сина му Британик. Веднъж вече Месалина бе изпратила убийци да удушат момчето по време на следобедната дрямка. То по чудо се спаси. Така се говореше сред хората, защото те изпитваха към него всеобща симпатия.

Това съчувствие намери израз по време на празненствата, организирани през 47 година по случай 800-та година от създаването на Рим. Лично императорът ръководеше тържествата. Тази година можеше да бъде последна от живота на Луций Домиций. В Колизеума по време на юбилейните тържества се проведе така наречената игра „Lusus Troiae“: момчета от знатни семейства възсядаха коне и разделени на групи, пресъздаваха битка, подобна на тази, която се е състояла някога край Троя. Разбира се, героите на Омир са воювали на колесници.

По това време Луций Домиций и Британик за първи път официално се представиха пред народа. Двете момчета, богато въоръжени, предвождаха групите. Зрителите посрещнаха с горещи ръкопляскания сина на Агрипина. Това беше достатъчно за Месалина, за да му издаде смъртна присъда.

Луций се спаси благодарение на това, че от момента, в който умря Полибий Месалина не можеше да разчита на освободените роби. Когато действуваха в съгласие, бяха по-силни от нея. Те държаха в ръцете си всички ключови позиции и се бояха да не би да споделят съдбата на своя другар. Страхуваха се също така, че Месалина може да свали императора и да короняса някой от своите любовници.

При създалото се положение Агрипина търсеше съюзник, който да помогне на нея и на сина й, и реши, че най-удачен е Палас. Той по сила се равняваше на Нарцис, но като че ли бе по-амбициозен. Твърдеше се, че между племенницата на императора и неговия финансов министър съществуваха любовни отношения от времето на юбилея. За тях двамата бе безсмислено да воюват с Месалина. Погуби я собствената й глупост и омразата на Нарцис.

Когато през есента на 48 година Домиция Лепида прибираше кървавото тяло на Месалина от бившите градини на Лукул и Азиатик, Палас и Агрипина пристъпиха към действие.

[1] Сенека, Ad Polybium de consolatione, 12 (откъси). ↑

Триумфът на Агрипина

Мнозина в Рим си задаваха въпроса, кое оказа по-голямо влияние на императора: дали доводите на Палас или кокетирането на Агрипина? Като племенница на Клавдий, тя имаше свободен достъп до неговите покои, а като зряла и опитна жена умееше да направи добро впечатление на мъжете. Най-лесно беше да се обясни, че императорът се е поддал на общите усилия на освобожденеца и племенницата си: убедили са го доводите му, а нейните прелести — омагьосали.

Кой знае дали решението на Клавдий не беше взето поради това, че Агрипина беше единствената му жива роднина. Макар че това звучеше чудновато, съображенията му бяха сериозни и правилни. Императорът беше уморен от постоянните интриги и изневери в дома си и искаше да има до себе си съпруга, на която безусловно да вярва. Беше вече на 60 години, търсеше спокойствие и сигурност, грижлива ръка за осиротелите си деца. Дали при това положение щеше да бъде целесъобразно да се свърже чрез брак с чужд род, да допусне в семейството си нови хора със събудени амбиции за власт и деспотизъм? Всички тези страхове отпадаха при случая с Агрипина, защото тя беше член на императорската династия. А бракът между роднини, наистина не толкова близки, беше почти принцип от две поколения на тази династия.

В края на 48 година всички в столицата знаеха, че Агрипина ще стане жена на императора. С интерес и страх очакваха нейните действия. Дали ще тръгне по стъпките на бруталната Месалина? Някои факти от досегашния й живот говореха, че тя можеше да я последва. А може би щеше да вземе за пример Ливия, жената на Цезар Август? Тактична, умна, но безпощадна. Та нали Ливия въведе в дома на Август синовете от предишния си брак (както сега Агрипина постъпи с Луций), склони мъжа си да ги осинови, възкачи единия от тях на трона, а истинските наследници на императора отстрани с подлост и убийства!

Първата крачка на Агрипина преди официалния й брак с Клавдий беше обяснима. Тя реши да ожени сина си Луций за Октавия, дъщерята на императора и Месалина. Имаше само една пречка — Октавия беше сгодена от 8 години! Поради това, че Октавия беше много млада, на 10 години, бракът досега се отлагаше, но всички приемаха годеника като зет на императора.

Юний Силан Торкват — годеникът на Октавия — принадлежеше към един от най-знатните римски родове. По майчина линия се смяташе за потомък на Цезар Август. Беше едва на 22 години, но имаше най-знатни титли и постове. Преди 6 години, в 43 година, беше взел участие в похода на Клавдий до Британия. Императорът му оказа висока чест, като го натовари с мисията да изнесе пред сената официалния доклад за завладяването на острова. А когато Клавдий отпразнува своята победа и почитайки древните обичаи, се изкачи на колене по стълбите на Капитолийския храм, Силан беше един от тези, които го придържаха за раменете.

През 48 година, макар и много млад, заемаше със специално разрешение на императора високия пост на претор. Пред него се очертаваше блестящо бъдеще. Британик, синът на Клавдий, беше още дете, така че в близките години точно той, Силан, щеше да стане пръв помощник в управлението на Империята.

Прозорливият Вителий се беше вече постарал да се свърже със семейството на многообещаващия млад човек. Единият от неговите синове се беше оженил за сестрата на Силан. Сега, когато стана известно, че императорът ще се ожени за Агрипина, която не обичаше годеника, Вителий изпадна в сложно положение. Това беше наистина сериозно, като се имаше предвид култа му към сандала на Месалина, за което всички му се присмиваха. Дори нещо по-лошо, в трудния момент, в който Клавдий узна за оргиите на Месалина и се завърна от Остия в Рим да накаже виновниците, Вителий се държеше резервирано. Пътуваше в една носилка с императора и Нарцис, който засилваше гнева на владетеля. А Вителий само въздишаше от време на време:

— Каква постъпка! Що за престъпление!

И нямаше начин човек да се досети за кое престъпление говореше той — за това на Месалина или това на Нарцис.

Напразни бяха старанията на Нарцис Вителий да вземе отношение и да разкрие всичко за Месалина, но той не знаеше какъв ще бъде обратът на нещата и отговаряше със заобикалки.

След като Месалина загуби играта, а новата господарка на Палатин щеше да стане Агрипина, трябваше бързо да се спечелят заслуги и старателно да се заличат старите грешки. Вителий разтрогна брака на сина си със сестрата на Силан, което почти нямаше значение. Но по какъв начин можеше да убеди Агрипина, че в негово лице има предан приятел и как да заличи от паметта й нещастния сандал на предшественичката й?

За да се открие път на сина на Агрипина за ръката на Октавия, трябваше да се погуби Силан. Вителий с голяма готовност се зае с това. Използува любовта на Клавдий към дъщеря му. Не беше трудно да убеди бащата, че бъдещият зет не заслужава доверие: Силан бил ненормално привързан към сестра си, за което той, Вителий, като бивш тъст на момичето, знаел добре, ето защо наредил на сина си да се разведе с нея.

Случи се така, че точно през 48 година Вителий заедно със самия император изпълняваше длъжността цензор. В компетенциите на този пост между другото беше и определянето на състава на сената. Цензорът имаше право да заличава от състава на сената такива хора, чийто начин на живот според неговото мнение беше неморален. Използувайки тази своя власт, Вителий, без да чака, изключи Силан от сената. Малко след това, на 29 декември, младият човек беше принуден да се откаже от поста претор. Това беше твърде унизително за него, защото мандатът му изтичаше в края на годината.

С настъпването на новата година Вителий разви дейност, с която проправяше път на Агрипина. На заседание на сената изнесе голяма реч, както сам каза, от общодържавно значение. Дълго говори за работата и дейността на владетеля, който ръководи съдбата на света. Попита дали няма да е добре някой да поеме част от личните грижи на императора, за да може той напълно да се посвети на общите дела. Той трябва да се ожени за жена, която наистина ще дели с него трудностите и радостите и ще поеме грижите по възпитанието на децата. Сред всеобщото одобрение Вителий продължи своята реч:

— След като всички сте съгласни, че бракът на нашия владетел е належащ, то трябва да се замислите върху избора на съпругата. Тя трябва да бъде от благороден род, верен на обичаите и с изпробвани майчини чувства. Като вземем под внимание тези качества, лесно ще можем да посочим бъдещата съпруга на императора. Коя от жените отговаря на тези условия по-добре от Агрипина? Истина е, че до този момент в Рим не са практикувани бракове между толкова близки роднини, но такива бракове съществуват и при други цивилизовани народи, например при египтяните.

Сенаторите бяха обхванати от ентусиазъм. По-разпалените започнаха да се блъскат при изхода, като викаха, че със сила ще принудят владетеля да сключи този положителен брак. Когато излязоха на площада, там срещнаха групи чакащи римляни, които представляваха народа. Тълпата се отправи към Палатина, откъдето вече слизаше императорската свита.

Владетелят не се противопостави на молбата на сената и народа. Два дни по-късно се състоя сватбата му с Агрипина.

По време на сватбените тържества Силан се самоуби. Дали го бяха принудили? Сигурно сам избра този ден, който погреба всичките му надежди. Едно беше сигурно, че човек не се разделя радостно с живота толкова млад. Скоро след това сестрата на Силан беше изгонена от Италия. Изпълнявайки молбата на сената, императорът сгоди дъщеря си Октавия за Луций Домиций.

Някои се прощаваха с живота си или с Рим, а други се връщаха в бляскавата столица. Към тях принадлежеше и Сенека. Веднага след като се омъжи, Агрипина уреди неговото завръщане от дивата Корсика. Направи това преди всичко в памет на сестра си Ливила, същата, която преди няколко години по заповед на Месалина умря мъчително от глад. Та нали Сенека беше изгонен, обвинен в любовни връзки с Ливила. Възвръщайки го, Агрипина даде да се разбере, че обвиненията, които погубиха сестрата й, бяха неоснователни.

Скоро след това Сенека се ожени за Помпея Павлина. Възнамеряваше да се оттегли от обществения живот, да замине за Атина или да се засели някъде на село и да посвети силите си на философията.

Но Агрипина промени плановете му.

Възпитателите

Като награда за прекараните в унижение и тревога години Сенека получи през 49 година титлата претор и завидния пост на възпитател на сина на Агрипина. Не можа да откаже на императрицата.

Агрипина го предупреди, че не трябва да обърква много момчето с философия. По този начин Сенека нямаше възможност да демонстрира своите познания върху философията на стоицизма. Като учеше Луций на изкуството да пише и произнася речи, той можеше да вмъква само някои от моралните наставления, които обичаше. Това умение, крайно необходимо за всеки политик, беше тогава най-важната част от възпитанието на младите хора от добри семейства. Разбира се, че не всеки можеше да си позволи да изучава реториката при толкова голям майстор на латинската проза, какъвто беше Сенека. Според мнението на мнозина той беше прекалено оригинален и голям творец, твърде влюбен в собствения си стил. Факт беше, че той откъсна своя ученик от стила на предишните му учители и му преподаваше по нов начин, характерен с бързината на мисленето. Изреченията бяха кратки, почти афорични. Цялото усилие беше насочено към необикновено съчетаване на мисли и изрази. Всъщност този начин беше близък на някои съвременни поетични форми и по-точно на епиграмите. Ученикът на Сенека почти веднага започна да изпробва силите си в тази област. Две поколения по-късно един от учените, ровейки се в императорските архиви, откри дъсчици със собственоръчни записки на Луций. На тях бяха записани стихове. Имаше много поправки и несъмнено това бяха лични творби. Ученият установи изненадан, че някои от тези произведения бяха много популярни тогава, макар че техният автор не беше известен. И ето, оказа се, че това е ученикът на Сенека! Откривателят сигурно е въздъхнал със съжаление:

— Какъв поет е загинал в него!

Не само поет. Луций беше момче с бистър ум и широки интереси. Обичаше да рисува, да вае, да пее, а също да кара колесница.

Сенека не беше единственият учител на Луций. За възпитанието на момчето се грижеха и двама гръцки учители — Александър и Хайремон.

Първият от тях произхождаше от малко градче, недалеч от Спарта. Числеше се към философската школа на перипатетиците, чийто създател беше Аристотел. Александър се занимаваше главно с подреждане на бележките към трудовете на този майстор на елинистическата мисъл. Безспорно той желаеше да внуши на момчето Аристотеловите етични идеали: честност, умереност и сдържаност. Учеше го, че диктатурата може да бъде най-добрият начин на управление при условие, че диктаторът морално и умствено превъзхожда всички.

Значително по-оригинален беше Хайремон, родом от Египет. Той мислеше и пишеше на гръцки, дълги години беше работил в Александрийската библиотека, а по-късно стана неин ръководител. Хайремон беше египетски жрец с висок сан, горещо пропагандиращ древната култура на своята родина. Негово дело беше историята на Египет през епохата на фараоните. Наистина, на тази далечна епоха Хайремон даде съвременен отзвук. Използуваше всяка ситуация, за да изрази ненавистта си към евреите, предизвикана и подхранвана от кървавите спорове между гръцките и еврейските жители на Александрия. В историята си Хайремон стигаше до извода, че евреите са потомци на прокажените, които фараонът Рамзес изгонил от Египет.

В друг свой трактат Хайремон разясняваше йероглифите, чиято красота и тайнственост удивляваха всички, които за пръв път посещаваха страната край Нил. Ученият, невинаги в съгласие с истината, но за да спечели читателя, твърдеше, че йероглифите са символи и изразяват вечната наука. На друго място пък възхваляваше живота на египетските жреци, посветен на разгадаването на най-големите тайнства, ръководен от правилото за сдържаност и аскетизъм.

А как обясняваше Хайремон произхода и значението на необикновената египетска религия? Тук той използуваше твърденията на някои от философите на стоицизма. Те гласяха, че звездите, създадени от най-чиста материя и етеричен огън — това са богове. Небесните тела имат влияние върху всичко, което става на земята, следователно и върху съдбата на отделните хора. Изводът е, че по тяхното разположение може да се предвиди бъдещето. Наистина, светът се управлява от провидението, на което всички са подчинени, дори и боговете, но точно в това се състои величието на древната наука на египетските жреци, защото тя ни учи как да променяме предначертанията на съдбата.

Специален дял Хайремон беше посветил на кометите. Тогава всички вярваха, че те предсказват война, поражения, глад, суша.

Той даваше примери от близкото минало: през гражданските войни кометите бяха предвестници на братоубийствени битки; по времето на Август, преди появяването на кървавата комета — три легиона загинаха в горите на Германия, а след това умря и самият Цезар. Някои все пак твърдяха, че има и комети, след които настъпват щастливи събития. Припомняше се кометата, която се беше появила през 44 година пр.н.е., 5 месеца след убийството на Юлий Цезар; тогава хората повярвали, че тази комета е душата на диктатора, която отлита на небето, за да свети вечно сред безсмъртните божества. Така официално обяви и Октавиан — осиновеният син на починалия, който по-късно стана император под името Август.

Хайремон принадлежеше към тези, които разпознаваха „добрите“ от „лошите“ комети. Неговите изследвания върху кометите оказаха голямо влияние на Сенека. По-късно и той написа трактат на тази тема. Прие схващането, че не всички комети са зловещи и разгледа въпроса по-разширено, постави го на научна основа. Замисляше се над същността на кометите, какъв е техният състав и защо се появяват толкова нередовно, не като другите звезди. Сенека смяташе, че откриването на всичко това е само въпрос на време. Той писа:

„Защо трябва да се учудваме, че кометите, които са толкова рядък феномен, още не са изучени според законите на природата и не е известно нито началото, нито краят на тези тела, които се появяват в толкова големи периоди от време. Не са изминали 1500 г. от времето, когато гърците са преброили звездите и са им дали имена. И днес съществуват много народи, които познават небето само по вид и не знаят защо се образуват лунните затъмнения и защо понякога пада сянка върху слънцето. Впрочем и при нас това беше скоро обяснено по научен начин. Един ден след дългогодишни, трудни изследвания ще станат ясни много неща, които днес са неизвестни. Защото един живот не е достатъчен, за да се изследва всичко, независимо дали е посветен само на астрономията. Всичко това ще бъде изяснено след дълги последователни изследвания. Ще дойде време, когато нашите потомци ще се чудят, че не сме познавали толкова явни неща. Някой в бъдеще ще докаже какви са орбитите на кометите и защо се отличават от пътя на другите планети. Ние ще се спрем на това, което вече е изяснено. Нека нашите потомци дадат своя принос за откриването на истината.“[1]

Защо Сенека така защищаваше мнението, че появяването на кометите зависи от някакви определени, но още неизвестни закони? Той беше привърженик на това течение от стоическата философия, което гласеше, че всички явления в света са свързани помежду си:

„Както водата на буйните потоци никога не се връща обратно и не спира, защото първата вълна веднага блъска надолу следващата, така и съдбата тече според своята последователност, като спазва само едно правило: да изпълни това, което е решено. Защото какво е съдбата? Това е, според мен, неизбежността на всички явления и събития, които не може никаква сила да възпре. Съдбата ни води. От първия час на живота се знае колко му остава още на човек. Всяка причина е обусловена от друга. Още в началото е решено на какво ще се радваш и какво ще оплакваш.“[2]

Щом като всичко е предрешено и предопределено от векове, тогава това не е нещо необичайно, съществуващо само за себе си, откъснато от целостта, съвсем безпричинно. Следователно и кометите трябва да се подчиняват на дадени закони.

Вярата във взаимната връзка на нещата пък станала основа на възгледа, че звездите влияят върху съдбата на цялото човечество. А тъй като положението на небесните тела може да бъде изчислено за всеки един момент, значи по звездите може да бъде разчетено това, което ще се случи в бъдеще. Сенека направо казва:

„От най-малкото сближаване на планетите зависи съдбата на цели народи. И най-важните и най-дребните въпроси се решават според това, дали ще се появи благоприятна звезда, или пък злокобна.“[3]

Следователно и двамата възпитатели на Луций — Сенека и Хайремон — бяха привърженици на астрологията. Може би е по-добре да кажем — последователи. Тази необикновена наука тогава бе приемана с религиозна почит и набожен страх. Вярата в истинността на астрологичните предсказания беше обща и необорима. Императорът се съветваше по най-важните държавни въпроси с майсторите на звездната наука със същата сериозност, както и обикновената девойка, която се интересува кога най-после ще се омъжи. Наричаха астролозите халдейци, защото тяхната способност бе дошла от Халдея или Вавилон, а също така математици или учени.

Методите, с които си служеха повечето от тези „учени“, бяха прости. Трималхион така разказва на гостите си за своите астролози:

„Аз не исках да върша тази работа, но ме накара един астролог, който случайно беше дошъл в града: един грък, казваше се Серапа, говореше с боговете! Той ми каза даже онова, което бях забравил: разнищи ми всичко от игла до конец; знаеше ми и червата и само дето не ми каза какво съм ял снощи! Все едно, че беше живял с мене цял живот. Слушай, Хабинас — ти нали беше тогава? Помниш ли какво ми каза тогава? «Ти си взел за жена една от занаята. Ти не си щастлив с приятелите си. Никой никога не ти се отплаща по равно. Ти имаш много земя. Ти храниш змия в пазвата си!» И още нещо, но не бива да ви го казвам — че сега ми остава да живея още тридесет години, четири месеца и два дни. Освен това скоро ще получа наследство — така ми казва съдбата.“[4] Кой не би повярвал на такъв хороскоп? Тогава имаше и по-опитни астролози. Един от тях беше съветник в кръга на Клавдий и Агрипина. Наричаше се Балбил. Притежаваше огромно състояние и заемаше важни държавни постове, а всичко това, заедно с астрологическите си познания, дължеше на баща си Трасил.

[1] Сенека, Questiones naturales, VII 25. ↑

[2] Сенека, Questiones naturales, II 35–36 (откъси). ↑

[3] Сенека, Ad Marciam de consolatione, 18, 3. ↑

[4] Петроний, Сатирикон, 72 (превод Д. Бояджиев). ↑

Родът на Трасил

От времето на своето пребиваване на остров Родос Тиберий безгранично вярваше на Трасил. Той беше принудително изпратен там от своя втори баща Цезар Август. Бездействието и несигурността го накараха да се занимава с астрология; в това му помагаше именно Трасил, с който се запозна случайно. С течение на времето „математикът“ прозря всички съмнения, тревоги и планове на доведения син на императора. С подозрителния си характер ученикът започна да мисли как да се освободи от познавача на тайната наука. Веднъж, когато двамата се разхождаха по високия и стръмен морски бряг, Тиберий поиска да използува случая и да блъсне човека, който знаеше толкова много. Но забеляза, че този ден Трасил е много неспокоен и нещо го измъчва. Попита го за причината на безпокойството му. Астрологът отговори:

— Звездите говорят, че смъртна опасност е надвиснала днес над мене. Ако днешният ден премине щастливо, съдбата на двама ни ще се промени.

— В този момент забелязаха кораб на хоризонта. Трасил зарадван извика:

— Ето я добрата новина! Корабът носи заповед за прекратяване на изгнанието.

Говореше се, че по този начин Трасил спечелил доверието на Тиберий, защото наистина корабът донесъл добра новина. Други представяха още по-драматично случката на остров Родос. Тиберий, за да провери кой от астролозите вижда истината по разположението на звездите, ги поканил в къща, която била построена над самата пропаст. Там те съставили хороскопи за себе си и Тиберий. Който не успеел да спечели доверието му, бутали го в пропастта на излизане от къщата. Само Трасил излязъл победител, когато погледнал своя хороскоп, той извикал:

— В този момент се решава моята съдба!

По това време се разказваха много такива истории. Едно беше сигурно — Тиберий, човек затворен и недоверчив към хората, откакто се завърна от Родос, не се разделяше с Трасил. Това не се промени и тогава, когато той седна на трона. Като съветник и довереник на императора, Трасил имаше огромно влияние, защото за всяко важно решение, свързано с проблемите на Империята, той се консултираше със звездите.

Придворният астролог омъжи внучката си Енния за младия аристократ Макрон. Благодарение на Трасил, след разкриването на Сеяновия заговор, той получи поста префект на преторианците. По това време този пост имаше ключово значение. Императорът, чиято ненавист към хората от година на година се задълбочаваше, постоянно живееше на остров Капри; префектът на преторианците беше един от малцината, които осъществяваха връзката между сената и императора. Кой можеше да се сравнява с обединените сили на Трасил и Макрон? Първият от тях определяше мнението и заповедите на императора, вторият ги предаваше за изпълнение.

Младият Калигула правилно оцени колко сложно за него е това положение. Живееше на Капри в двореца на дядо си в постоянен страх, защото императорът не щадеше и собствените си деца и можеше всеки момент да го изпрати на оня свят. А дори ако избегнеше подозрителността на владетеля и се справеше с интригите на враговете си, дали някога щеше да успее да седне на трона? Калигула добре разбираше, че трябва да има съюзници. А кой в този момент беше по-могъщ от астролога и префекта? Калигула намери пътя към тях лесно — чрез Енния. Тя често посещаваше дядо си и мъжа си. По-късно някои твърдяха, че Макрон сам карал жена си да флиртува с предполагаемия наследник на трона. Други смятаха, че инициаторка на любовния роман беше Енния, която тайно се надяваше, че един ден ще се омъжи за Калигула и ще стане господарка на Рим.

За всеки случай Трасил поддържаше Калигула. Наистина вършеше това по много особен начин. Познавайки подозрителността на императора, той го убеждаваше, че няма смисъл да обръща внимание на Калигула; звездите показвали, че този млад човек има точно толкова шансове да вземе властта, колкото е възможно да се премине в галоп през морския залив от Бан до Путеоли!

Трасил почина през 36 година. Преди смъртта си той направи хороскоп на императора, който показа, че Тиберий ще живее още 10 години. Затова владетелят не бързаше с издаването на смъртна присъда над много хора, които желаеше да види преди себе си в гроба. Но съдебни процеси имаше: обвиненията в Рим подготвяше Макрон, а следствието се водеше пред сената, защото ставаше въпрос за видни граждани.

Сред обвинените беше и Домиций Ахенобарб. Той си навлече омразата на императора заради своя знатен произход и се „провини“, когато се ожени за Агрипина, която беше от рода на владетеля. Разбира се, официалното обвинение беше друго: разврат и поддържане на интимни връзки с родната си сестра — Домиция Лепида. Това беше добър и често използуван метод — поставяше се под въпрос моралът на обвинените.

Съдбата на Домиций и другите обвиняеми беше предрешена. Някои по-слабохарактерни се самоубиха, за да си спестят мъченията по време на следствието и униженията от съдебния процес. Все пак Домиций не се предаде. Упорито твърдеше, че е напълно невинен, и помоли да му се даде възможност да подготви защитната си реч. Понеже нямаше изрична заповед на императора — вярвайки на хороскопа на Трасил, Тиберий не бързаше, смяташе, че още дълго може да си играе с обвинените, — снизходително дадоха на Домиций време за подготовка.

Междувременно Макрон получи тайна вест от Капри — дните на Тиберий са преброени. Неочаквана смърт се допускаше — императорът беше на 78 години и напоследък, за да докаже колко е здрав и силен, се впускаше в безкрайни оргии.

Гонен от предсмъртен страх, Тиберий се пренесе от остров Капри на континента, в градчето Мизенум, намиращо се край Неаполския залив. На 16 март му прилоша. Лежеше неподвижно в леглото си, без да дава признаци на живот. Във вилата се разнесе вестта, че е умрял. Около Калигула и Макрон се събра тълпа, която ги поздравяваше. В този момент някой извика:

— Императорът моли да му се донесе нещо за ядене!

Като че ли падна гръм. Някои се вкамениха от страх, а други се разбягаха на всички страни. Калигула и Макрон нямаха вече какво да губят. Изтичаха в стаята на императора и някой от тях извика:

— Та той е съвсем вкочанен, трябва да го стоплим!

Грабнаха някаква женска дреха и с общи сили удушиха стареца.

Няколко месеца по-късно, когато Калигула се закрепи на трона, Макрон и Енния получиха заповед да се самоубият.

Смъртта на стария император спаси Домиций. Сега отново можеше да се радва на красотата на живота, още повече че съпруга му беше родна сестра на Калигула. Точно през тези дни беше заченат синът му Луций, който се роди девет месеца след смъртта на Тиберий, в средата на декември. Така че своето съществувание той косвено дължеше на предсказанието на Трасил, който обеща на Тиберий още 10 години живот. Ако не беше това предсказание и вярата на Тиберий в астрологията, Домиций със сигурност нямаше да има време да подготви защитната си реч. Щеше да напусне този свят още преди смъртта на стария владетел.

Трасил имаше син на име Балбил. По времето на Калигула той предвидливо пребиваваше в Египет, където притежаваше големи владения, подарени на баща му от Тиберий. В Рим Балбил се завърна през 41 година, когато на трона се възкачи Клавдий, с който беше в приятелски отношения. Тяхната взаимна симпатия се беше родила преди години. Пренебрегнатият тогава Клавдий беше чест гост в къщата на Трасил. Астрологът и синът му се отнасяха с разбиране към историческите интереси на Клавдий, а него го увличаше тайнствеността на тяхното изкуство. Клавдий не стана привърженик на астрологията, отнасяше се към нея със здрав скептицизъм.

В Александрия добре знаеха колко сърдечни отношения свързват Балбил и новия владетел на Империята. Затова го помолиха на път за Рим да влезе в състава на десетчленна посланическа делегация. Тя трябваше да изпълни в Рим две задачи. Първо — пратениците официално трябваше да поздравят императора по случай неговото избиране и да го помолят да приеме почестите, с които градът е постановил да го награди.

Второ — да се опитат да изискат от него утвърждаване на някои нови привилегии за града и да му повлияят да се изкаже против александрийските евреи, които също бяха изпратили делегация — с оплакване срещу александрийските гърци.

Императорският отговор датира от 10 ноември 41 година.

А ето и откъси от него:

Преди всичко позволявам да чествувате моя рожден ден като Ден на Август — според това, което сами предлагате. Съгласен съм също така да поставите на различни места моите и на моите роднини статуи. Виждам, че се стараете навсякъде да поставите паметници на вашата привързаност към моя дом.

Що се отнася до двете златни статуи:

Първата символизира МИРНИТЕ ДЕЛА НА КЛАВДИЙ. Бях готов да забраня издигането й, страхувайки се, че ще бъде много пищна. Но отстъпвайки пред молбите и предложенията на моя дълбоко уважаван приятел Балбил, съгласен съм да бъде поставена в Рим. Затова пък втората статуя можете да носите по процесиите, посветени на покровителя на вашия град, така както намерите за добре. Заедно със статуята можете да носите и трон, украсен по ваше желание.

Би било неправилно след приемането на толкова големи почести да не разреша създаването на административна област с моето име и изграждането на свещена градина според египетските обичаи. Ето защо се съгласявам и с това, както и с издигането на паметник, който да изобрази Витрасий Полион на кон, моят прокуратор.

Също така позволявам да бъдат поставени в моя чест четири конни колесници на граничните проходи на вашата страна.

Отхвърлям предложението да бъдат избрани в моя чест върховни жреци и да бъде построен за мене храм — не бих искал да дразня своите съвременници.

А сега по въпроса, кой е виновен за размириците и споровете или по-скоро за войната с евреите? Наистина вашите пратеници и по-точно Дионисий, синът на Теон, се изказаха много разпалено по време на срещата с противната страна, но аз реших да не провеждам специално следствие. Въпреки това предупреждавам, че ще се противопоставя решително против тези, които се осмелят отново да създадат размирици. Още веднъж заявявам, че ако не оставите тази взаимна пагубна вражда, ще бъда принуден да покажа как постъпва дори добрият владетел, изпаднал в истински гняв. Затова, отново ви призовавам: александрийци, отнасяйте се към евреите приятелски и с разбиране, та нали те отдавна живеят в този град. Не трябва да пречите на евреите да изпълняват своите религиозни обреди. Трябва да им позволите да запазят собствените си обичаи, както по времето на Божествения Август. След като изслушах и двете страни, аз също поддържам тези обичаи.

Заповядвам евреите да се задоволят с привилегиите, с които отдавна разполагат; да не изпращат отделни делегации, което създава впечатление, че живеят в друг град, а досега това не е било практикувано; да не се бъркат в спортните състезания, организирани от местните управници. Трябва да се радват на своите привилегии и да ползуват благата, с които ги е дарил този чужд за тях град. Нямат право да уговарят за преселване, нито пък да приемат евреи от Сирия и от другите градове от Египет, защото това ще събуди моето подозрение. Ако не се съобразят с моите заповеди, ще бъда принуден да предприема срещу тях сурови мерки, смятайки, че предизвикват настроения в Империята.

Ако взаимно прекратите вражеските действия и покажете разбиране и отстъпчивост, аз също, както и преди, ще се грижа за този град, с който моята родина е свързана с традиционна дружба.

Потвърждавам загрижеността, с която моят приятел Балбил представяше пред мен вашите проблеми, и сега ревностно защищаваше вашите интереси.[1]

Целта на последните императорски думи от прокламацията бе ясна — Клавдий искаше да засили позициите на Балбил в Александрия, без съмнение, по негова молба. Делегацията не изпълни своята главна задача, защото императорът не осъди евреите. Вината за това гръцките жители на Александрия бяха склонни да стоварят върху своите пратеници, обвинявайки ги в слабост, липса на отговорност и подценяване на мисията. Затова императорът така изразително се изказваше за загрижеността и верността на Балбил, който със сигурност не искаше да загуби доверието на своите съграждани от брега на Нил. През цялото управление на Клавдий той делеше времето си между Рим и Александрия. Бързо се изкачваше по стълбата на държавната йерархия, но заемаше и чисто египетски длъжности.

В 43 година Балбил взе участие в похода срещу Британия като висш офицер. След това зае високия пост да надзирава храмовете и градините, посветени на Цезар Август в Египет, а едновременно с това беше върховен жрец на храма на Хермес в Александрия. Благодарение на императорската благосклонност стана началник на Александрийската библиотека — най-голямата по това време в света. За да изкаже своята благодарност, той създаде специален отдел в Александрийския музей, като го нарече „Клавдианум“; всяка година в определени дни тук се провеждаха публични четения на научните произведения на императора.

Известно време Балбил беше висше длъжностно лице в Рим. Ръководеше отдела за приемането на посланици и контролираше гръцкия отдел на императорската канцелария.

Въпреки многобройните и отговорни длъжности, Балбил не се разделяше с астрологията. Беше добър познавач на небесните тела. Той предупреди владетеля, че през 43 година ще има слънчево затъмнение и то точно на рождения ден на императора. Това беше една важна новина. Природното явление можеше да предизвика паника сред народа и да бъде възприето като израз на гнева на боговете. За да предотврати това, императорът издаде обръщение, което беше разпространено из цялата Империя. В него се съобщаваше за предстоящото слънчево затъмнение и се обясняваха причините за подобни природни явления. Този извод без съмнение беше дело на Балбил.

Астрологът беше посветил специален труд на проблема по какъв начин според хороскопа може да се изчисли продължителността на човешкия живот и да се определи каква смърт ще сполети дадения човек.

По-късно се разказваше, че Агрипина попитала Балбил какво казват звездите за съдбата на нейния син. След съставянето на хороскопа, „математикът“ казал:

— Ще стане император, но ще убие майка си.

А Агрипина отговорила:

— Нека да я убие, но да стане владетел!

Този разговор беше измислен от враговете на Агрипина, които вярваха в астрологията. Наистина, откакто тя стана съпруга на императора, Балбил се стараеше да се сближи с нея. Той й препоръча Хайремон за учител на сина й. Двамата египтяни се познаваха добре. Свързваше ги някогашната им обща работа в библиотеката и музея, интересът към астрологията и омразата към евреите. Не беше необходимо Балбил да изследва разположението на планетите, за да открие, че синът на Агрипина е изгряваща звезда. Напълно вярваше на Хайремон, че ще положи всички старания, за да внуши на своя ученик правилно отношение към знанията на „математиците“.

Струваше си да се спечелят за астрологията повече приятели от средите на императорското семейство, защото изготвянето на хороскопи имаше и своята отрицателна страна. Всички използуваха услугите на „вавилонските чародеи“, но и всички се страхуваха от техните тайнства. А от страха се пораждат и подозрения. Особено недоверчиво се отнасяха към астролозите висшите управници. Бяха убедени в тяхната способност да предсказват бъдещето, а следователно знаят и държавни тайни и могат да ги открият пред някого, който не е предопределен за това.

Затова Тиберий, който така вярваше на звездите, още през първите години на своето управление принуди сената да вземе решение, което предвиждаше остри наказания срещу астролозите, живеещи в Рим. Тогава беше постановено, че римските граждани, които се занимават с гадаене по разположението на звездите, ще загубят цялото си недвижимо имущество и ще бъдат изпратени в изгнание, а „математиците“ от чужд произход ще бъдат наказани със смърт. Това не бяха празни заплахи. Един от астролозите беше хвърлен от високата скала на Капитолия. Друг беше съсечен с брадва. Само откритото изявление, че се отказват от зловещото си изкуство, и милостта на императора спасиха неколцина от погубване.

Разбира се, този декрет и репресиите не се отнасяха до Трасил, както и не засегнаха по-късно неговия син. Впрочем след известно време дори и по-малко влиятелните астролози се завърнаха в Рим. Те бяха необходими също и на авторите на декрета. Преследванията се повтаряха често. Бяха издадени строги постановления и бяха налагани сурови наказания, но скоро забравиха за тях, защото някои искаха да бъде така.

Тази двойственост на постъпките беше предизвикана от дълбоката вяра в астрологията. А каква беше непосредствената причина за решението на сената според искането на Тиберий? Бе разкрит заговор, организиран уж от младия аристократ Либон; той попитал астролозите кога ще умре императорът и кой ще стане негов наследник. Либон се самоуби, като по този начин изпревари смъртната си присъда.

30 години по-късно Агрипина използува подозрението към астролозите, както и решението на сената по въпроса за Либон, за да погуби доскорошната си съперница — жената, която се беше осмелила да мечтае за женитба с Клавдий — Лолия Павлина.

Намери се услужлив доносчик, който съобщи, че посредством услугите на астролозите Лолия се интересува от важни държавни дела, тъй като иска да научи коя ще бъде бъдещата жена на императора. За да удовлетвори Агрипина, Клавдий лично обвини Лолия пред сената. Осъдиха я на изгнание и отнемане на почти цялото й имущество. От огромното си състояние тя можа да задържи само няколко милиона. И това й беше достатъчно, защото не след дълго при нея дойде трибун със смъртна присъда.

Агрипина беше подозрителна: може присъдата да не е изпълнена? Може Лолия да е подкупила офицера и той да е убил някой друг? Нареди да й донесат главата на конкурентката. Смъртта беше променила облика на Лолия. Императрицата все още не беше сигурна. Успокои се чак тогава, когато отвори устата на трупа и разпозна зъбите.

Такава беше съдбата на жената, чиито амбициозни планове за женитба бяха подпомагани от освобожденеца Калист. Другата конкурентка — Елия Петина, поддържана от Нарцис, беше вече възрастна жена и Клавдий отдавна не й обръщаше внимание. Затова Агрипина не предприе нищо срещу нея. Затова пък цялата своя ненавист насочи към Нарцис. Това беше истинско отмъщение на Месалина от гроба. Човекът, който я погуби, днес беше прицел на атаките на нейната наследница.

[1] Откъси от писмото на Клавдий според изданието на H. L. Bell, Jews and Christians in Egypt, London, 1912. ↑

Осиновяването

Враждата между Агрипина и Нарцис беше толкова безпощадна, че се преплете със съперничеството между самите освободени роби. Палас сътрудничеше с императрицата още повече, отколкото преди сватбата й. Слуховете твърдяха, че не ги свързва само политиката и борбата с Нарцис.

Не бе изминала и година от сватбата на Агрипина и Клавдий, когато Палас пристъпи към изпълнението на плана, който беше за императрицата по-важен от самия брак. Освобожденецът започна дълго и упорито да убеждава владетеля, че трябва да осинови сина на Агрипина — Луций Домиций.

Палас се позоваваше на достойни примери от недалечното минало. Напомни му за великия Цезар Август, който осинови доведените деца на Ливия от първия й брак — Тиберий и Друз; Друз беше баща на Клавдий. Палас умишлено забравяше да допълни, че Август нямаше собствен син, докато Клавдий имаше Британик. Правилен бе аргументът на Палас, че Луций като по-възрастен с 4 години от Британик ще може по-скоро да се включи в управлението. Та нали това предопределяше въпроса за наследника на трона…

Благодарение на осиновяването Луций формално щеше да получи правата на Британик, а фактически щеше да бъде в по-добро положение, тъй като беше по-голям и вече се занимаваше с държавни дела.

Не си ли даваше сметка Клавдий за тези неща?

Когато преди 9 години дойде на бял свят неговият син от Месалина, той беше изпълнен с бащинска гордост. С детето на ръце говореше на войнишки митинги, появяваше се в театрите, като хвалеше пред войниците и народа бъдещия владетел. Сега, като че ли напълно загубил волята си, повтаряше пред сената аргументите, подсказани му от Палас. Нещо повече, за да подчертае изключителния характер на своето решение, той отбеляза, че откакто живее в Рим, родът на Клавдиевци не е осиновил никого досега.

Сенатът веднага схвана намерението на владетеля. Не след дълго със специално решение и при спазване на всички законни формалности беше извършен актът на осиновяването. Това се случи на 25 февруари 50 година. От този момент пълното име на сина на Агрипина Луций Домиций стана: Нерон Клавдий Друз Германик Цезар. Същото, каквото беше името на Клавдиевия баща, с допълнение само на думата „Цезар“. Бащата на Клавдий, наричан обикновено Друз, се прослави по времето на Август със завоюването на Германия, страната между реките Рейн и Елба. Оттук дойде и неговият псевдоним Германик, получен посмъртно. Друз умря едва на 30 години, през 9-та година пр.н.е., вследствие на нещастно падане от кон. Тогава Клавдий беше само на една година, брат му — Германик — бъдещият баща на Калигула, Агрипина, Друзила и Ливила — на 6 години. Оплакаха Друз не само императорското семейство, но и целият народ. Младежът си отиде озарен от славата на герой и завоевател, всеобщо обичан като непосредствен човек с голямо сърце. Този обсипан със слава Нерон Друз трябваше да оживее в новия член на семейството на Клавдиите. Дали Луций, потомъкът на Домициите, щеше да оправдае спомените и надеждите, свързани с това име?

„Нерон“ е сабинянски израз и значи „мъжествен“. Преди няколко века родът на Клавдий се беше преселил в Рим от планинската страна на сабиняните, разположена почти в сърцето на полуострова, на изток от средното течение на Тибър. Редица Клавдии бяха използували името „Нерон“ за псевдоним. Само Друз и осиновеният по-късно Луций Домиций го приеха като собствено име.

Рим се отнесе доста безразлично към осиновяването. Никой нямаше специални поводи да се радва за Агрипина или пък да се разчувствува над съдбата на сина на Месалина. Затова пък в малкото градче Помпей веднага бяха назначени жреци за култа към Нерон. Те носеха титлата Flamines Neronis. Такива жреци бяха вероятно избрани и в други градове на Италия и провинциите, като по този начин се даваше израз на привързаност към управляващото семейство. В самия Рим никога не е имало религиозен култ към живи хора. С такава чест бяха удостоени само няколко императора и членове на семействата им след тяхната смърт или след „обожествяването“ им, т.е. след като сенатът ги причислеше към свитата на божествата.

Британик, вече деветгодишно момче, не посрещна с радост новия си брат. Дори за детето беше ясно каква е целта на това осиновяване. Синът на Месалина беше беззащитен. Единственото нещо, което можеше да направи, беше да пренебрегне този факт. Продължаваше да поздравява Нерон с неговото старо име и презиме:

— Поздравявам те, Луций Домиций!

Нерон от своя страна се оплака на новия си баща. Отмъщаваше си, като разпространяваше сред приятелите си — разбира се, по препоръка на майка си, — че не е известно наистина чий син е Британик.

Може би след разкриването на истината за Месалина, Клавдий също имаше подобни подозрения. А може да е пренесъл върху детето ненавистта към майката. Само това оправдаваше предпочитанието му към доведения син.

Всички изоставиха Британик. Дори прислугата и робите се отнасяха с пренебрежение към момчето, чиято съдба беше предопределена. Трябва да се признае, че Агрипина външно се стараеше да бъде нежна с него, но това беше твърде фалшиво.

По същото време някои влиятелни личности започнаха да обръщат внимание на Британик. Разбира се, причината не беше състраданието, а бъдещите планове на императрицата. Грижовно се отнасяше към него дори Нарцис, убиецът на майка му, все още със здрави позиции. С тази грижовност на освобожденеца можеше да се обясни и фактът, че в обкръжението на Британик остана неговият връстник Тит Веспасиан.

Момчетата играеха и се учеха заедно при едни и същи педагози. Бащата на Тит, прекрасно ориентиран в положението, така вярваше на Нарцис, че не прибра сина си от двора. Разбираше, че това е рисковано, но, от друга страна, дълбоко в сърцето си таеше надежда, че ако един ден въпреки всичко Британик стане император, какви прекрасни възможности ще се открият пред Тит, приятеля му от детинство!

Флавий Веспасиан

Този човек не страдаше от прекалено големи амбиции. Веднъж стъпил на пътя на политическата кариера, той не виждаше нито причини, нито начин да се оттегли от нея. Още повече, че семейството отскоро значеше нещо. В дома на Флавиите нямаше бюстове на славни деди. Прадядо му произхождаше от долината на По и посредничеше при наемането на сезонни работници за земеделската работа, които всяка година идваха по време на прибирането на реколтата от пренаселените околности на Умбрия в планинската, но богата поради близостта си с Рим област на сабиняните. Особено прославена беше долината, в която се намираше град Реате. Предприемчивият посредник си намери жена от Реате и остана там. Неговият син Петрон взе участие в гражданската война между Цезар и Помпей като офицер на страната на Помпей, но след победата Цезар му прости. Оттогава той се занимаваше с банкови операции. Семейното богатство увеличи синът на Петрон — Сабин, който събираше данъци в азиатските провинции, а след това стана лихвар в Хелвеция.

Разполагайки с голямо богатство от три поколения на посредници, бирници и лихвари, синовете на Сабин можеха вече да помислят за политическа кариера. По-големият от тях, носещ името на баща си, бързо стигна до високите постове. По-младият, Флавий Веспасиан, не се стремеше към слава и блясък. Обичаше тихия селски живот. Израсна при баба си в малко имение, до крайморския град Коза в Етрурия. Беше се привързал към тази местност и по-късно винаги, когато имаше възможност, с радост се връщаше там. Не позволи нищо да се промени в къщата, която го връщаше в детството. Много скъпи му бяха спомените за баба му. До края на живота си използуваше по време на празненства сребърната чаша, подарена му от нея.

Все пак амбициозната им майка успя да склони Веспасиан да тръгне по пътя на брат си и да се заеме с политиката. Така любителят на селския живот започна да се старае да се издигне в йерархията. Първо стана офицер, а след това квестор, едил, претор и всичко това по времето на Тиберий и Калигула.

Веспасиан се запозна и обикна едно момиче на име Ценида. Да се ожени за нея — не можеше, защото тя бе освободена робиня. Нейната предишна господарка се наричаше Антония. Същата, която освободи Феликс и Палас, баба на Калигула и майка на Клавдий. Чрез Ценида Веспасиан се запозна и с други хора, свързани с дома на Антония, особено с освободените роби. Много добри отношения се създадоха между него и Нарцис. Разбира се, това нямаше никакво значение. Кой по времето на Тиберий се интересуваше от Антония, която беше в залеза на своя живот? При управлението на Калигула, кой обръщаше внимание на Клавдий, посмешището на двора?

Веспасиан се ожени за Домицила. В края на 39 година се роди първият им син Тит. Романсът с Ценида беше приключен, но приятелството му с Нарцис продължаваше. Веднага след като Клавдий дойде на власт, то се оказа твърде полезно, защото започна управлението на освободените роби. Нарцис издействува на Веспасиан „висок“ военен пост — легат, т.е. военачалник на Втория Августов легион.

Той бе разквартируван в град Аргенторат на Рейн, днешния Страсбург. Както показва името му, легионът беше сформиран лично от Август. Отначало той беше в Испания, но през 9 година, след големия разгром на римските войски в Германия, беше прехвърлен край Рейн. Оттогава заедно с други легиони стоеше на стража на голямата гранична река.

Веднага, след като Веспасиан прие поста, се отвори прекрасна възможност да се прослави. През 43 година императорът и неговите съветници решиха да превземат Британия. Изпълнението на тази задача беше поверено на четири легиона, три рейнски и един дунавски. В техния състав се намери също и Вторият Августов легион.

Дали окупирането на острова беше наложително? Преди половин век, по времето на Август, се обсъждаше този въпрос. Тогава надделя следното становище:

„Цезар извърши два похода до острова, но нищо голямо не спечели. Той не стигна до вътрешността. Това стана поради страха от избухването на въстание в Галия и поради голямото количество унищожени кораби от настъпилия морски прилив. Сега някои от британските князе са наши приятели, изпращат посланици, правят ни различни услуги. Почти целият остров е открит за нашите търговци. Внасят се главно стъклени съдове, вериги, украшения от слонова кост за юздите и предмети, които нямат голямо значение. Митата за внос и износ са много ниски. Ако пожелаем да окупираме острова, трябва постоянно да държим там поне един легион и много конница. Данъците от тези земи ще отиват за разноските на гарнизоните, а, от друга страна, ще се намалят сумите от митата. Следователно превземането на Британия не е в интерес на Империята. Нейните жители не са опасни за нас, а присъединяването на острова няма да обогати държавата ни.“

Верни на това схващане, Август и Тиберий оставиха острова на спокойствие. Калигула планираше нашествие, но никой не се отнесе сериозно към него. А защо Клавдий скъса с традиционната политика и то на третата година от своето управление?

Причините бяха няколко.

Сред жителите на Британия избухваха боеве. В някои от княжествата взеха властта хора, настроени вражески към Рим. Римските търговци установиха, че островът не е толкова беден, колкото се смяташе. Там житото вирееше добре, имаше много добитък, експлоатацията на мините можеше да се увеличи. Важни бяха и съображенията, предизвикани от положението вътре в Империята. През 42 година се разбунтува наместникът на Далмация — Скрибоний. Въпреки че войниците не тръгнаха след своя военачалник и че бунтът беше лесно потушен, приближените на Клавдий смятаха, че другите армии могат да се окажат не толкова лоялни. Беше решено императорът да се представи на войските и да докаже, че е велик военачалник. Трябваше да се използува случаят и да се извършат размествания там, където имаше най-голямо натрупване на легиони, като се отправят към Британия част от войските, намиращи се край Рейн и Дунав. Определените за похода легиони не бяха очаровани от перспективата да бъдат прехвърлени на острова и да водят боеве на неизвестна територия. Във военния лагер край днешния град Болоня станаха размирици. Императорът изпрати Нарцис да успокои войниците. Сенаторите падаха пред него на колене, но войниците посрещаха освободения роб с обидни думи и шеги. За да му покажат своето презрение, веднага се подчиниха на началника на похода Авъл Плавт.

Армията бе свалена на източния бряг на острова. Тежкият бой с британците, предвождани от принцовете Карактак и Тогодумн, стана на земите на днешния Кент. Веспасиан се представи там чудесно. След това сраженията се прехвърлиха край бреговете на долното течение на Темза.

Тогава в Британия пристигна лично императорът. Доведе своите преторианци и слонове. Напредваха, без да срещнат съпротива. Превзеха центъра на княжество Комулудунум — днешен Колчестер. Той трябваше да стане столица на новата провинция. Тук Клавдий прие клетва за вярност от местните принцове.

Императорът остана на острова само 16 дни. Върна се в Рим да празнува победата. Военачалниците останаха при своите легиони, които, разделени на три корпуса, напредваха към вътрешността на Британия, водейки малки битки. Веспасиан предвождаше южната колона и се прослави с превземането на остров Вектис, днешен Уайт.

Плавт и Веспасиан напуснаха острова чак след 5 години, през 47 година. Легионите останаха и под ръководството на техните заместници постепенно присъединяваха нови територии към римските владения в Британия.

Оттогава Веспасиан остана в столицата, но не като равнодушен наблюдател на драматичните събития в двора: всевластието и смъртта на Месалина, борбата между трите жени за мястото на императрица, победата и отмъщението на Агрипина, осиновяването на нейния син. Като приятел на Нарцис и баща на момчето, което се възпитаваше с Британик, Веспасиан живо се интересуваше от всичко. Наблюдаваше със загриженост и страх как нараства влиянието на Агрипина.

Безпокоеше се, защото тази жена беше много по-предприемчива от Месалина, която се ръководеше от страстите си, а Агрипина от жаждата за власт. Не блясъкът и развратът, а строгите обичаи даваха тон на живота в императорския дворец, поне външно. Постоянните тайни контакти на владетелката с Палас хвърляха подозрението, че тя е готова да стане любовница дори на освободен роб, за да постигне най-висшата си цел.

Агрипина, Нерон и подвластните

Императрицата не укриваше жаждата за титли, блясък и слава. Почти едновременно с осиновяването на сина й от Клавдий тя получи от сената високата титла „Августейша“. През същата тази 50 година бяха изпратени бивши войници да се заселят в града, в който преди 35 години се беше родила Агрипина. Новото име на града бе Колония Клавдия Августа Агрипина. Днес това е Кьолн на Рейн. Предишното име на града беше просто Опидум Убиорум — град на убините, разположен върху земи, заселени от това малко германско племе. По времето на Август и Тиберий той беше главна база за военни операции срещу германците. Тук бяха разквартирувани два легиона и се намираше щабът на коменданта на рейнските армии. Бащата на Агрипина — Германик, беше няколко години комендант и тя се роди в този северен гарнизонен град, във варварска страна, тъй като майка й придружаваше съпруга си навсякъде.

Изпращането на нови заселници в града и преименуването му на името на императрицата се смяташе за изява на Агрипининото тщеславие. Все пак при вземането на това решение изиграха роля и други, по-значителни фактори. Рейнската граница не беше спокойна, в Германия беше тревожно.

Разбойническото нападение на хатите, едно от германските племена, живеещо край границата, беше лесно отблъснато. Затова пък развитието на събитията в държавата на Ваний будеше опасения. Този цар управляваше квадите на земите на днешна Словакия. Преди 30 години той беше верен съюзник, което осигуряваше мир не само по средното течение на Дунав, но и сред народите в Северна Германия. Но сега против Ваний се беше обявила част от квадската аристокрация, предвождана от двама племенници на владетеля. Помогнаха им два силни народа на север от квадите — хермундурите и лугиовитите. И двете страни молеха за намесата на Рим. Императорът предвидливо не се застъпи за никого, но нареди да се засилят римските гарнизони край Дунав.

При това положение създаването на колония от военни ветерани край Рейн и наименуването й на императрицата имаше особен смисъл: силна стража бди на границите на Империята в Средна Европа.

Скоро след това Ваний, победен от враговете си, помоли за политическо убежище в римската държава. Клавдий великодушно му позволи да се засели заедно с привържениците си в провинция Панония. Веднага пролича, че победителите на Ваний само искат да заемат мястото му и нямат вражески намерения спрямо Рим. Напротив, те усърдно се стараеха да покажат своето подчинение и да заслужат пълно доверие.

И така, въпреки че това беше първият в историята на Римската империя случай с назоваването на град на името на императорска жена, Агрипина можеше да твърди, че Колония Агрипина е създадена от политически съображения. Но това, което тя си позволи през следващата година, произтичаше само от нейното високомерие и суетност.

Никога, откакто съществуваше Рим, не се беше случвало жена да стои на трибуната и да приема поздрава на победен вожд. Тълпи от хора, събрани на площада пред казармите на преторианците, наблюдаваха тази сцена с истинско недоволство. Трябва да се признае, че гледката беше прекрасна.

Стройните редици на преторианците блестяха от щитовете и среброто на оръжията; пред тях на една трибуна стоеше императорът със своите приближени, а на друга — Агрипина. Към тях крачеха в дълги редици войниците на победения княз, после неговите братя, дъщеря му и жена му, всички плачеха и молеха за милост, на края се зададе той — този, който в продължение на 9 години даваше отпор на римските легиони, напуснат от всички, отблъснат в най-непристъпните планини на Британия — Карактак. Държа се с чест и когато застана пред императора, смело изрече:

„Имах коне и хора, оръжие и богатства. Нищо чудно, че не исках да загубя всичко това! Ако вие искате да властвувате над всички, означава ли това, че всички трябва покорно да се съгласят с робството? Ако се бях предал по-рано, никой нямаше да научи за мен, а ти, Цезарю, нямаше да се прославиш. Но ако сега ми подариш живота, вековете ще славят твоето великодушие!“

По заповед на императора веднага бяха свалени веригите му и тези на семейството му. Разбира се, че този прекрасен акт на великодушие не беше продиктуван от съчувствие. Всичко това беше предварително обмислено и предвидено в програмата на тържеството. След това, също по план, князът и свитата му се приближиха към втората трибуна да поздравят Агрипина.

Карактак прекара дълги години в Рим. Като се разхождаше из столицата на Империята и се удивляваше на нейните великолепни строежи, този вожд на малък народ от далечния север не можеше да се сдържи да не извика:

— Вие, които имате такива богатства, пожелахте да имате и нашата бедност!

Той не разбираше, че няма толкова бедна страна, от която един богаташ да не изстиска дори малко зрънце злато.

Агрипина доказа както на съседните народи, така и на гражданите на столицата, че е не само жена на император, но и истинска владетелка. И въпреки че беше толкова алчна за слава, тя никога не забравяше да укрепва позициите на своя син.

На 4 март 51 година Нерон облече мъжката тога и формално стана пълнолетен. Той беше на 14 години, а обикновено този тържествен акт се извършваше на 17-годишна възраст. Липсваше някаква определена граница и всичко зависеше от желанието на родителите. Волята на Агрипина беше да се ускори пълнолетието и нямаше нищо чудно в това.

Тържеството протече според многовековната традиция.

Момчето събличаше пред олтара на домашните богове тогата, която носеше досега. Тя се наричаше praetexta, защото беше поръбена с цветни ширити, и обличаше бяла мъжка тога. Сваляше пред Лара (духа-покровител на дома) златния медальон, закачен на шията му. Придружен от роднините и приятелите си, слизаше на Форума и отиваше в държавния архив, намиращ се в подножието на Капитолия. Тук го записваха в списъка на гражданите. Тържественият ден завършваше с веселие. Големците използуваха случая, за да спечелят за младия гражданин разположението на народа: на бедните се даваше храна и вино, дори се уреждаха игри. Агрипина не беше забравила по този подкупващ начин да препоръча сина си на жителите на столицата. Ето защо преторианците получиха допълнителна заплата, а жителите зърно. Проведен беше и военен парад, в който взе участие и Нерон. Игрите се състояха в Колизеума. Присъствуваха и двамата синове на императора: осиновеният Нерон в пурпурнозлатиста мантия на победител, а истинският син Британик — в скромна детска тога. Симпатиите на хилядите зрители, както се случва обикновено, бяха на страната на оскърбения, но това само влошаваше положението му.

Върху Нерон се изсипа дъжд от ласкателства. Той държа благодарствена реч в сената в знак на признателност към втория си баща. В достойното събрание веднага се намериха мъже, които искаха да докажат, че и те са положително настроени към него. Беше постановено, разбира се, с предварителното одобрение на владетеля, че Нерон ще получи титлата консул още на 20 години, въпреки че обикновено за тази титла беше необходима възраст 33 години. На Нерон веднага беше призната imperium proconsulare — власт, с която разполагаха наместниците на сенатските провинции. Дадоха му титлата princers iuventutis — вожд на младежта. Стана член на всички жречески колегии.

Сега името на Нерон трябваше да се прослави не само в Италия, но и в цялата Империя. Трябваше да се докаже на всички, че императорът е направил добър избор: неговият доведен син се грижи за простите хора, интересува се за съдбата дори на далечните градове, близки са му техните нужди и проблеми. Възможности имаше много и през тази и следващата година.

Стихиен пожар нанесе огромни щети в Бонония, град в Северна Италия. Нерон произнесе реч в сената, като измоли помощ за пострадалите от пожара. Тя бе дадена в размер на 10 милиона сестерции.

Земетресение разруши град Апамея в Мала Азия. Благодарение на застъпничеството на Нерон населението от тази област беше освободено от данъци за 5 години.

Жителите на остров Родос благодарение на старанията на Нерон си възвърнаха самоуправлението, което им беше отнето преди няколко години, след като допуснаха антиримски изстъпления.

Троянците, жителите на възпятия от Омир град Илион, Нерон отличи по изключителен начин. Изнесе пред сената прекрасна реч на гръцки. Припомни, че от Троя произлизат римляните, че Юлиите са потомци на Еней, от този род произхождат Цезар и Август, след осиновяването му от Тиберий, че по майчина линия произлиза и той, Нерон. Изводите на осиновения син бяха подкрепени и от Клавдий, който, в съгласие с интересите си на историк, прочете един документ от преди три века, в който сенатът признаваше, че между троянци и римляни съществува кръвна връзка.

След такова високо застъпничество градът на Приам и Хектор беше освободен от всички задължения към държавата и то завинаги.

Реторика

Агрипина не пропускаше случай, за да прослави сина си. Именно заради това Нерон се изказваше не само в сената и не само по важни държавни дела. На два пъти той държа реч на частни събрания пред отбрани гости, като говореше на свободно избрана тема. Такова демонстриране на умението да говориш по това време се наричаше декламиране. То бе на мода вече от три века, от времето на Август. По този начин изтъкваха ораторските си способности дори хората от най-висшите аристократични среди. Но никога досега не беше декламирал член на императорското семейство, предполагаем наследник на трона.

Декламациите на Нерон бяха приети много радушно и то не толкова заради художествената стойност на речите — на младежа не му липсваше талант, а имаше и прекрасни учители. По-важно бе друго — Нерон показа, че се интересува от свободните изкуства, че е непринуден, достъпен и се съобразява с мнението на другите.

Популярността, която получиха неговите изяви, имаше и други последствия. Разшири се значението на реториката. След като лично синът на императора се задълбочава в тайните на ораторството, давайки възможност на обществото да го оцени, то всеки младеж, който искаше да постигне нещо в живота, трябваше да постъпи по същия начин.

Майсторите на реториката, които и преди това не се оплакваха от липсата на последователи, се радваха на популярността й. Така беше не само в столицата, но и във всички градове на Италия и Империята. Нивото на училищата не навсякъде беше високо, но методите и програмата на предмета, който стана задължителен етап в обучението на младежта, бяха навсякъде еднакви. Колко дискусии предизвикаха едностранната система на образованието, разпространението на реториката и причудливите теми на произнасяните речи. Никой от просветените хора не можеше да приеме безразлично това явление, което провокираше за критики и подигравки, но имаше и своите положителни страни.

С школите по реторика се зае и Петроний, а неговата сатирична повест трябваше да даде отражение на цялата съвременност. Наистина някои неща бяха умишлено изопачени. Понеже Петроний притежаваше висока литературна култура и удивителна наблюдателна способност, карикатурният образ на епохата стана много забавен и поучителен. Основният замисъл беше изтънчено безнравствен: главният герой Енколипий преживява необикновени приключения по земя и море, защото го преследваше гневът на бог Приап. Той бил сладострастен пазач на градините и опекун на любовта. Както вече се досещаме, Енколипий не възхитил божеството с работливостта си и попадал в нови премеждия. Ето и едно от тях:

Както го слушах доста внимателно, не забелязах, че Аскилт ми е избягал. Така че аз си потъпквам на едно място и се задушавам от този словесен порой, а през това време под колоните пристига голяма тълпа ученици — изглежда, че излизаха от декламацията на някакъв ретор, който беше започнал да импровизира след Агамемнон. Та докато младежите се смеят на думите му и се подиграват с постройката на цялата му реч, аз успях да се измъкна и тичешком тръгнах да търся Аскилт. Но и пътя не си спомнях добре, понеже не знаех кой е нашият хан; така че накъдето и да отивах, връщах се все на същото място, докато най-сетне, уморен от тичане и облян в пот, срещам някаква старица, която продаваше зеленчук, и казах:

— Майко, искам да те питам нещо. Не знаеш ли случайно къде живея?

Тя се засмя на глупавата шега и отвърна:

— Как да не зная! — И като стана, тръгна пред мене. Аз я помислих за магьосница и…

Като стигнахме до едно доста уединено място, любезната старица дръпна едно парцаливо перде и каза: — Тук трябва да живееш.

И докато й отговарях, че не познавам къщата, виждам как някакви голи блудници крадешком се разхождат между табелки за цената. Бавно — и даже много късно — се досетих, че са ме завели в бордей. И така, проклинайки коварството на старицата, покрих глава и хукнах през бардака право към изхода отсреща; но ето че при самата врата се сблъсках с Аскилт, който изглеждаше измъчен до смърт: човек можеше да помисли, че го е довела същата старица.[1]

Приятелите се срещнали само, за да могат да се противопоставят на постоянно преследващите ги несгоди. А как се загубили?

Същия ден посетили училището на прочутия майстор по реторика Агамемнон. Слушали речите на неговите ученици, докато Енколпий сам взел думата. Принудил го темпераментът му, не могъл повече да слуша глупости. Това не означава, че училището на Агамемнон било лошо. Напротив, скоро се оказало, че това е един напълно разумен човек. Той признал, че Енколпий има право, но чак когато останали сами да се разхождат и разговарят в градината, той му казал:

— Какво да се прави? Трябва да се преструвам на луд, щом живея сред луди. Ако майсторите на реториката не преподават това, което се харесва на учениците им, ще останат в празни училища. Трябва да се слага такава стръв на въдицата, каквато рибите обичат. Затова са виновни родителите. Изглежда никак не държат за истински знания на своите деца!

Всъщност Агамемнон доказвал, че момчето трябва най-напред да се запознае с големите произведения на поезията, да изучи възгледите на големите философи, да усвои добре Демостен. Разбира се, че също така трябва да обърне внимание на латинската литература, да се упражнява в съставянето на стихове, да имитира стила на Цицерон. Така подготвеният млад човек може чак тогава да се старае за титлата на истински оратор.[2]

Толкова за Агамемнон. Но колко се различаваше действителността от прекрасната теория! Момчето, което беше научило нещо в училище по граматика, отиваше под грижите на учителя по реторика, разбира се, ако родителите имаха възможност, защото не съществуваха държавни училища и всичко трябваше да се плаща от собствения джоб. Това беше неговата висша школа. Най-напред преминаваше курс на речи за съвет. Това бяха т.нар. suasoriae. И така:

„Спартанците при Термопилите обсъждат дали да се бият с персите или да се оттеглят“;

„Александър Велики разсъждава дали да влезе във Вавилон, където според предсказанието го чака нещастие“;

„Цицерон, преследван от палачите на Антоний, размишлява дали да се върне и помоли за милост самия Антоний“.

Тези теми нямаха връзка с живота. Това бе нищо в сравнение с висшия курс по красноречие, където се учеха да съставят т.нар. спорни речи, контраверсии. Ето типични примери:

През лятото няколко младежи отишли в Остия. Като стояли на брега, те видели, че рибарите изваждат мрежа. Отишли при тях и се уговорили, че за толкова и толкова пари ще купят улова, независимо какво има в мрежата. Когато тя била изтеглена на брега, се оказало, че в нея няма нито една риба, а само една торбичка с жълтици. На кого принадлежи златото — на рибарите или на момчетата? Трябва да се представи правото на двете страни във формата на съдебни речи.

Пирати пленили едно момче. Напразно то молило с писмо своя баща да даде откуп. Капитанът на пиратите имал дъщеря. Тя накарала момчето да се закълне, че ще се ожени за нея, ако успеят да избягат и двамата. Успели. Верен на своята клетва, младежът се оженил за момичето. Междувременно баща му желаел да го ожени за много богата девойка. Синът отказал. Бащата го изгонил от дома си. Задача. Да се състави речта на пиратската дъщеря и на бащата. Тя защищава правата си над своя съпруг, когото е спасила от робство, а бащата своите права над сина.

Енколпий е имал пълно право, когато е казал на Агамемнон:

— Момчетата съвсем оглупяват в тези училища. Те нямат допир до това, което ще им поднесе животът. Когато по-късно застанат пред съда или на някакво събрание, ще се чувствуват като пренесени от друг свят.

Тези думи бяха все пак пресилени. Изучаването на реториката беше полезно както за учителите, така и за възпитаниците. Странните и изкуствени спорове дали момчето може да изостави дъщерята на пирата, след като е негова жена, създаваха известно майсторство в изразяването и блестяща способност за аргументиране, което се харесваше не само при ораторските демонстрации, но и пред съда.

Възпитаникът на оратора тогава блясваше с красноречието си, шокираше противника си с остри шеги, подвеждаше го с неочакваните си аргументи. А как се справяше без необходимата юридическа подготовка? Много просто.

Когато трябваше да се позове на даден закон и да обясни смисъла му, да даде пример от предишни присъди за подобен род съдебни процеси, да цитира мнението на познавачите, добрият оратор презрително махаше с ръка към услужливите адвокати. Тях също ги наричаха прагматици или злополучни адвокати. Те учеха наизуст законите и наредбите. Ровеха се в архивите и събираха доказателства. Понякога сами излизаха пред съда за някои дребни неща. Никой не ги уважаваше. Бяха само занаятчии и то слабо платени. Където можеха, лъжеха. Взаимно си пречеха кой да води малките дела. А и как да получиш по-големи дела в градчетата, дори и в Рим, ако нямаш добър оратор или влиятелен човек. Все пак за много млади хора от по-бедните слоеве върхът на мечтите им беше да се представят в тога пред съдебния трибунал, да бъдат близки до големците на деня, постепенно да се изкачват по стълбата на йерархията.

В повестта на Петроний един жител на малко градче се изразява по следния начин за образованието на сина си:

„Аз съм купил на момчето и няколко съдебни книги, понеже искам да зобне нещо и от правото, та да знае как се гледа имот. В тази работа има хляб. Той и без това доста се е цапотил да пише букви. А пък ако не върви, решил съм да го изуча на занаят — или бръснар, или глашатай, или пък адвокат. Това само смъртта може да му го вземе. Затова всеки ден му викам: «Примигений, слушай мене: каквото учиш, за себе си го учиш. Виждаш ли адвоката Филерон. Ако не беше учил, днес щеше да гладува. Скоро, скоро беше, когато разнасяше на гръб стоки да ги продава, а сега се мери даже с Норбан и му се опъва. Учението е богатство, а занаятът не умира никога.»“[3]

Правните науки се изучаваха в специални училища, които бяха особено много в Рим. Но училищата не бяха еднакви. Завършилите в по-голямата част от тях ставаха дребни адвокати — прагматици. Имаше и учебни заведения, в които тази дисциплина беше на най-високо ниво, защото в тях се учеха младежи от най-богатите семейства. Тази младеж трябваше да ръководи Империята, да заема отговорните постове на наместници, префекти, военачалници, да седи в сената, да получи високото звание консул, претор и квестор.

Най-голям авторитет имаха две училища. Едното от тях бе създадено още по времето на Август Лабеон, другото малко по-късно, по времето на Тиберий и Клавдий. Неговото начало бе поставено от Сабин, но истински негов създател бе Касий, защото Сабин беше беден и не можеше да осигури на учебното заведение съответния блясък.

Нещо друго, Касий произхождаше от старо аристократическо семейство. Неговият прадядо, заедно с Брут, ръководеше заговора против Цезар и беше един от убийците на великия вожд. Потомците му, които бяха настроени враждебно срещу едноличната диктатура, някак си се примириха с новия строй. По времето на Тиберий и Клавдий, Касий достигна високи постове. В продължение на 5 години беше наместник в Сирия. По това време той трябваше да изпълни една почетна задача, да изпрати до границата на Ефрат княз Мехердат. Той беше член на династията, която управляваше в Парта, днес Иран и Месопотамия. Мехердат от години живееше в Рим. През 49 година една делегация на партийските аристократи, вражески настроени срещу управляващия крал Готарз, помоли Клавдий да им изпрати Мехердат. Императорът се съгласи. Скоро обаче се оказа, че надеждите, свързани с Мехердат, бяха напразни. Подкрепящата го аристокрация беше твърде слаба. Претендентът за трона, напуснат и измамен от всички, накрая се предаде в ръцете на Готарз, който заповяда да му отрежат ушите.

Като наместник на Сирия Касий трябваше да упражнява надзор и над Юдея. Когато научи, че там са избухнали размирици, веднага замина за Ерусалим. Тамошният прокуратор се беше справил вече с безредиците; за да държи в бъдеще евреите в подчинение, той взел първосвещеническите одежди и ги поставил в крепостта Антония под стражата на римския гарнизон. По този начин той отнел привилегията, дадена преди 10 години на евреите от Вителий. Разбира се, че не ставаше въпрос за самите одежди, а за оказване на натиск върху евреите. Ако отново почнеха да се бунтуват, можеше да не им ги върнат и без тях първосвещеникът не можеше да отслужва богослужение в храма. С разрешение на Касий евреите изпратиха делегация при императора, която се върна с нареждане да бъдат върнати отнетите одежди от прокуратора.

През 50 година Касий се върна в Рим и се посвети главно на изучаване на юридическите науки и обучение на младежите. Като богат аристократ той ръководеше своето училище не за да печели пари, а от патриотично задължение. Смяташе се за наследник на големите политици от времето на Републиката, които обучаваха своите ученици в тайните на правото чрез разговори и свободни лекции.

Дали Касий, най-изтъкнатият юрист на своето време, е взел участие в големия юридически спектакъл, който стана в столицата през лятото на 52 година? Ако старецът не се е явил лично, то безспорно там са присъствували учениците му, защото това беше зрелище, което заслужаваше да се види.

Вековна традиция беше по времето на празника на Юпитер Латински всички висши служители да напуснат за няколко дни Рим. Заминаваха за храма на бога в планината над Албанското езеро, няколко десетки мили извън града. Там отправяха жертвоприношения. За да не бъде оставена столицата без надзор и да не се спре решаването на важни въпроси и съдебни процеси, за няколко дни се назначаваше т.нар. „префект на града по време на Латинските празненства“. Той сядаше във Форума и имаше право да издава присъди за дадени проблеми. Отдавна никой не се отнасяше сериозно към този обичай и длъжност. Званието на префекта се смяташе за чест без никакво практическо значение. С охота тази титла се даваше на млади хора от аристократични семейства. Клавдий забрани тези млади префекти да решават въпроси от каквото и да било значение. Защото формално техните присъди имаха законна сила!

Този път Клавдий назначи Нерон за префект по времето на Латинските празненства. Разбира се, не без намесата на Агрипина се намериха хора, които използуваха случая, за да хвалят младежа. В момента, когато седна в базиликата на Форума, пред него се стълпиха най-добрите оратори и познавачи на закона. Надпреварвайки се, представиха пред него много важни и сложни проблеми. 15-годишният префект отговаряше с голямо познание на предмета, разрешаваше разни проблеми по начин, който будеше възхищение, издаваше присъди с изключителна проницателност. Можеше да се смята, че се е появил гений, който въпреки младостта си е усвоил цялата юридическа мисъл на Рим, която имаше шествековни традиции.

[1] Петроний, Сатирикон, с. 18 (превод Д. Бояджиев). ↑

[2] Петроний, Сатирикон, I (преразказ). ↑

[3] Петроний, Сатирикон, I, с. 45–46. ↑

Циркът и партиите

От какво наистина се интересуваше Нерон? Разбира се, че не от правото и не от принципите на реториката. Обичаше това, което обичат и неговите връстници от всички епохи: лека музика, модерни песнички, емоционални зрелища. Както целият Рим, така и той имаше увлечение към надбягванията с колесници. Говореше за тях винаги с жар и вдъхновение. Оценяваше тактиката на състезателите, преценяваше кой има шансове за победа от четирите състезаващи се в цирка партии. Веднъж учителят го намерил да оплаква с колегите си нещастието, което сполетяло един водач на колесница — той паднал от колесницата и не успял да отреже коланите, с които бил завързан през кръста, а галопиращите коне влачили нещастника през целия стадион! Педагогът веднага му направил забележка. Нерон с достойно за уважение присъствие на духа отговорил:

— Та ние разговаряме за боевете при Троя, как Ахил влачил тялото на убития от него Хектор!

Нерон горещо поддържаше Зелените. Партиите носеха имената на цветовете, с които бяха облечени техните състезатели. Преди 30 години, по времето на Тиберий, най-популярни бяха Алените. Старите хора добре помнеха какво се беше случило на погребението на един от техните състезатели: един човек скочил в пламъците на кладата с тленните останки. Белите, враговете на Алените, разказваха по-късно, че той бил зашеметен от миризмата на благоуханните масла, с които заливали кладата, завило му се свят, загубил равновесие и просто паднал в огъня. Все пак това бе истинско самоубийство.

Този човек с цялата си душа принадлежеше на Алените. Не успя да понесе мисълта, че никога вече няма да види най-добрия майстор на колесницата. Няма да може да му се възхищава как здраво стои, като млад бог, на впрегнатата с четири прекрасни коня колесница, облечен в тясна червена туника без ръкави, на главата с шлем, в ръката с камшик, завързан през кръста с колан, в който е втъкнат нож. Триста хиляди зрители замират в очакване, очите им се отправят към четирите готови да полетят всеки момент колесници. Изведнъж от ложата, близко до мястото, където се намират колесниците, пада на стадиона бяла кърпа. Като ударени от гръм четирите колесници, теглени от 16 коня, се понасят напред. Страшни нестихващи крясъци пронизват небето. Вече изминават правата отсечка! Сега влизат в завоя, най-опасният момент. Тук се показва смелостта и майсторството на състезателите. Остро извиване, колелата скърцат, колелото на най-лявата колесница като че ли се допира до стълбовете. И отново права отсечка. Стадионът е дълъг почти половин миля, трябва да се направят седем обиколки. След всяка обиколка пада надолу един от седемте делфина, поставени в центъра на стадиона. След всяка обиколка нараства възбудата, виковете се засилват. Преминават в страшни крясъци, когато колесниците се приближават за седми път до бялата линия на финала.

Край на половинчасовото вълнение. След малко ще започне нов тур. По време на състезания тези турове могат да бъдат до 24, което може да трае почти цял ден. През цялото време хилядите фанатизирани зрители не напускат трибуните, продавачи разнасят храна, а през почивките можеш да се разходиш под арките на огромния цирк. Тук е истинското сърце на столицата.

Всеки няколко години се появяваха нови звезди сред състезателите и угасваха старите. Най-славните имаха в своята кариера стотици победи, стигаха до огромно богатство, защото освен символичните награди от палми и венци, получаваха също така значителни суми от своите почитатели и големи заплати от партиите. Това бяха просто прекрасно организирани предприятия. Имаха свои постоянни ръководители, конюшни, екип от опитни работници: колесари, сарачи, ветеринари, надзиратели. Който организираше състезанията — а това трябваше да прави всеки висш служител, често при различни случаи и лично императорът, — ползуваше услугите на партиите, разбира се, и на четирите, независимо от това, на коя от тях симпатизираше, защото иначе нямаше да има толкова емоции на стадиона.

Популярността и значението на отделните партии се променяше. Калигула фанатично симпатизираше на Зелените. Дори се хранеше в конюшните им. Поради това нарасна и значението на противниковата партия — Сините. Така се случва винаги: ако силни хора симпатизират на дадена партия, то веднага се намират такива, които тайно или нарочно симпатизират на противната.

В началото на 52 година Клавдий се разболя. Той никога не се радваше на добро здраве и много често получаваше атаки от остри болки в стомаха. Агрипина не пропусна и този случай, за да спечели благоразположението на народа към сина си. Нерон публично се закле, че щом състоянието на императора се подобри, ще уреди на собствена сметка състезание с колесници и борба с диви зверове. Той имаше двойно основание да направи това заявление: не само беше осиновен син, но отскоро и зет на Клавдий. Беше се оженил в началото на 52 година за Октавия.

Веднага след като императорът се почувствува по-добре. Нерон изпълни обещанието си. Той имаше удоволствието сам да хвърли от ложата бялата кърпа, което бе привилегия на този, който урежда игрите.

Фуцинското езеро

Народът благодари на боговете, че възвърнаха здравето на императора, и възхвали синовната обич на Нерон, а също така и неговата щедрост в провеждането на игрите. Какво прекрасно бъдеще, ако новият владетел е такъв голям любител на състезания!

Агрипина можеше с гордост да се радва на плодовете на своите старания. Колко много постигна тя само за няколко години съпружески живот с Клавдий! Колко прозорливо проправяше път за сина си! Целият Рим хвалеше Нерон: той е скромно момче, достъпно, внимателно с хората, прекрасен оратор, добър юрист, обича състезанията, готов е да помогне на нуждаещите се — колко правилно постъпи Клавдий, като го осинови!

Също така и в двора нещата на Агрипина се нареждаха успешно. Съюзът й с Палас се развиваше с взаимна полза и за двамата. Решението на сената от 52 година, което призна на Палас преторианската титла и онези милиони, от които той така великодушно се отказа, напълно задоволи гордостта на освободения роб. А няколко месеца по-късно неговият брат Феликс стана прокуратор на Юдея.

Само едно безпокоеше Агрипина и нейния съюзник: Нарцис продължаваше да има огромно влияние. Като че ли нищо не тревожеше началника на императорската канцелария. На атаките отговаряше с атаки. Двете страни не пропускаха случаи взаимно да си навреждат пред императора. Ярък пример за това бе откриването на канала от Фуцинското езеро, който бе чудо на съвременната техника.

Езерото се намираше в сърцето на Апенините. Нивото на водата всеки няколко години ту спадаше, ту се покачваше, което периодически намаляваше обработваемите земи на местното население. Затова още Цезар беше проектирал отвеждането на част от езерните води до долината на река Лирис. Клавдий пристъпи към изпълнението на този проект още през първата година на своето управление. Работите продължиха 11 години и изискваха добра организация и техническо умение. Каналът трябваше да се прокопае под планината. Неговата дължина, изчислена с наши мерки, беше почти 6 км, а ширината от 4 до 15 метра. Почти целият канал беше пробиван в монолитни скали, а тези части, които преминаваха през мека пръст, трябваше старателно да се облицоват. За да може работата да върви едновременно на няколко отсечки, бяха построени няколко десетки шахти за изваждането на изкопаната пръст и за приток на свеж въздух. На места каналът минаваше 250 метра под земята. Тук работеха близо 30 000 души. Отговорен за всичко беше Нарцис.

Разбира се, императорът желаеше откриването на канала да премине тържествено и за дълго да остане в съзнанието на хората. С цел да се осигури голям приток на хора, беше оповестено, че ще се състои интересно представление: истинска битка между кораби в езерото. Дойдоха тълпи от столицата и околните градове. Мравуняци от хора се разположиха върху околните възвишения. Клавдий и Нерон се появиха в пурпурни наметала на вождове, а Агрипина — в дрехи, тъкани със златни нишки.

Някъде наблизо до трибуната на императора стоеше Гай Плиний, чичо на същия този Плиний, който половин век по-късно щеше да се възмути от високомерието на Палас. Беше на около 30 години, но вече имаше зад гърба си няколко високи военни длъжности. Отличаваше се със своята работливост и широки интереси. Интересуваше го всичко: техниката и граматиката, историята и медицината, народните обичаи, тайните на природата, живота на животните. Така че той не можеше да липсва при откриването на канала. Както останалите, той обърна внимание на роклята на Агрипина и не пропусна да остави на потомците си спомена за нея. Но преди всичко го интересуваше самият канал. Напълно оценяваше грандиозността на това дело. Години по-късно написа:

„Просто не може да се определят разходите за строежа и хората, които работиха за неговото построяване. Никой не може да си представи огромната работа под земята, само тези, които сами са я видели.“[1]

Плиний имаше право. Строителството на този канал и днес ни възхищава. А там са работили с примитивна техника. Не всички обаче умееха безпристрастно да оценят това велико дело. Даден историк, живял половин век след Плиний, следователно съвременник на Плиний Млади, известен писател до днес, е написал само няколко думи за канала, но затова пък надълго и широко е описал зрелището, което е съпътствувало откриването му. Става дума за Тацит. Той твърдеше, че основният принцип на работата му като историк е пълното безпристрастие и обективизъм, а в действителност изменяше умишлено фактите. Едно от използуваните от него средства бе пропускането или споменаването само с няколко думи за хора, които не са му били приятни, но затова пък подчертаваше по-маловажни събития. А Тацит не обичаше Клавдий.

Наистина и зрелището, което се състоя на езерото, заслужаваше внимание.

Една срещу друга застанаха две флоти: „Родос“ и „Сицилия“. Всяка една от тях се състоеше от няколко десетки истински военни кораби. Екипажите бяха съставени от затворници — общо 19 000! За да се предотврати бягството им, край бреговете на езерото бяха поставени големи салове. На тях стояха кохорти преторианци в пълно бойно снаряжение, а също така и машини за хвърляне на снаряди.

Корабите на двете флоти доплуваха до трибуната. Екипажите поздравиха владетеля с мощен вик:

— Аве цезар! Отиващите на смърт те поздравяват!

На това Клавдий отговори:

— Може и не…

Забележката беше правилна, защото не всички от тях щяха да загинат, но осъдените погрешно разбраха думите на владетеля — като освобождение от участие в битката. Затова когато бе даден сигналът, корабите наистина тръгнаха напред, но се разминаха, без да си причинят някакви вреди. Клавдий скочи от мястото си и тичайки по брега със заплахи и молби ги призоваваше към истински бой. Накрая флотите се сблъскаха! Чу се трясък на удрящите се корпуси, на счупени весла и викове на смазани хора.

Когато всички се наситиха на гледката от борба и кръв, животът бе подарен на оцелелите.

Чак сега каналът беше открит. След време се оказа, че не можеше да изпълнява задачата си, защото на места беше прокопан много плитко. Ето защо след извършването на допълнителните работи през 53 година каналът отново беше открит с тържествено зрелище. Този път се биеха гладиатори на огромен дървен кей. След това Клавдий даде пиршество в подножието на планината, недалеч от входа на канала. Изведнъж се чу страшен шум. Рухна част от горския склон, подкопан от водата. Празнуващите се разбягаха с викове. В опасност се намери и самият император.

Агрипина използува страха и недоволството на мъжа си. Намери виновника: според нея това можеше да бъде само Нарцис. Нали той пряко наблюдаваше работата. Сигурно не е била изпълнена съвестно, стигнало се е до присвояването на държавни пари, които са обогатили касата на освободения роб. Тя говореше направо:

— Подкопаването на планинския склон не е случайно! Нарцис е искал да скрие следите от лошата работа!

Атакуваният не мълчеше. Започна открито да говори за безкрайните амбиции на Агрипина и за вмешателството й в държавните дела. Но какво можеше да направи все пак срещу една толкова енергична, изобретателна и безскрупулна жена!

[1] Плиний Стари, Naturalis historia, XXXVI 124. ↑

Нарцис

Страшно доказателство за силата си Агрипина даде през 54 година. Пред нея изпадна в немилост Домиция Лепида, лелята на Нерон, същата, при която момчето живя в онези смутни години след смъртта на баща си и изгнанието на майка си. Тогава Лепида не се грижеше много за него. Но сега, когато звездата на племенника се издигаше все по-високо, не щадеше сили, за да спечели неговата благосклонност. Обсипваше го с подаръци и похвали.

Агрипина не понасяше никой да оказва влияние върху нейния син. Подготви против сестрата на своя първи съпруг силен удар. Обвини Лепида, че се старае да й навреди с магически заклинания, а робите си в Южна Италия не държи изкъсо, което е опасност за реда.

Процесът се състоя пред сената. Като свидетел беше извикан и Нерон, който в продължение на няколко години бе живял в дома на Лепида, а след това често ходеше на гости. Момчето даде показания, които утежниха вината на лелята. Много хора се настроиха против него. В действителност той постъпи благоразумно. Съдбата на Лепида и така беше предрешена, защо трябваше да си навлича гнева на майка си?

Затова пък Нарцис направи всичко, за да спаси Лепида. Той си даваше сметка, че тази богата, влиятелна и енергична жена може до известна степен да уравновеси силата на Агрипина. Но загуби. Домиция Лепида трябваше да умре. От този момент привържениците на императрицата и на сина й бяха всесилни в сената и в двора. Освободеният роб можеше да разчита само на огромното си богатство и на хората, които бяха пряко зависими от него. Но въпреки това, не сложи оръжие. Той знаеше, че след смъртта на Клавдий положението му щеше да бъде еднакво тежко, независимо дали на трона ще седне Нерон, ръководен от майка си, или Британик, син на жената, за чиято смърт беше виновен преди всичко той — Нарцис. Затова изключително много се грижеше за здравето и безопасността на императора, защото докато Клавдий е жив, от главата му нямаше да падне нито косъм!

Към Британик Нарцис сега се отнасяше с нежност. Прегръщаше го, целуваше го и заявяваше:

— Синът на Месалина има право да храни ненавист към мене. Въпреки това моля боговете колкото се може по-скоро да порасне и да отмъсти както на убийците на майка си, така и на неприятелите на баща си!

Тези изказвания не бяха безцелни. Нарцис искаше те да стигнат до ушите на императора. Нека да знае, че освободеният роб поставя доброто на своя господар по-високо от собствената си сигурност!

За да се увери какво е бъдещето на Британик, Нарцис докара един известен метопоскоп или физиономист, който умееше по външните черти на лицето да предскаже съдбата на човека. Въведен в стаята, в която двете момчета си играеха, знаменитият гадател посочи едно от тях и каза:

— Можеш да бъдеш сигурен, ще управлява!

Нарцис се изуми и възмути:

— Бъркаш! Та това е Тит Флавий, приятел в игрите на императорския син. Другото момче е Британик.

Но метопоскопът държеше на своето:

— Не виждам Британик да бъде някога владетел. А що се отнася до Тит, нямам съмнение.

И така, дори предсказанията не дадоха надежда на Нарцис. Прекалено много станаха разочарованията и неуспехите. Освобожденецът се чувствуваше уморен, стана нервен, отново започнаха да го измъчват болките от подаграта. Зле му влияеше влажният климат на Рим и околностите му. Задължително беше заминаването на по-дълга почивка и лекуване. Но Нарцис не искаше да се отдалечава от столицата. Накрая, след дълго отлагане, се реши да замине до градчето Синуеса. Там имаше минерални извори, които лекарите му препоръчваха. За началника на канцеларията най-важно беше това, че Синуеса се намира на един ден път от Рим, малко повече от 100 мили на юг, на границата между Лациум и Кампания, където планината стигаше до самото море.

Нарцис замина за там късно през есента на 54 година с натежало сърце. Безпокоеше го положението в Палатин, а лошите предчувствия се засилваха още повече от страха от кометата. Тя изгряваше всяка нощ на северния небосклон, заплашителна и кървава. Всяка нощ се издигаше по-високо към средата на небесния купол. Сред народа кръжаха предсказания, които будеха тревога.

Най-добрата майка

В действителност бърз куриер преминаваше пътя от Рим до Синуеса за един ден. Но и това се оказа много дълго. На 14 октомври едновременно с новината за смъртта на владетеля Нарцис бе арестуван. Канцлерът на държавата, един от най-богатите хора на цялата Империя, изведнъж стана отново това, което беше преди много години — роб.

Въпреки че всичко стана ненадейно, Нарцис намери време да поднесе на Агрипина неприятна изненада — последната и единствената, която можа да направи. Почти в момента на арестуването успя да изгори тайната кореспонденция на императора. Той никога не се разделяше с нея, дори и тук, в Синуеса, където беше на лечение. По този начин лиши Агрипина от удоволствието да узнае кой я е шпионирал, кой е писал доноси срещу нея. Отне й наслаждението да надникне във въпросите, които компрометираха най-високо поставени длъжностни лица. Колко прекрасни съдебни процеси можеха да се заведат единствено въз основа на тази архива! Колко добре можеха да се използуват конфликтите между различните клики сред сенаторите. Трудно е да се създаде структурата на новата власт без здравите основи на старите доноси.

Естествено, този вражески акт още повече влоши положението на Нарцис. Но на него му беше вече безразлично. Водеха го под зорка стража по алпийския път към Рим, чиито стени неотдавна бе напуснал като един от господарите на Империята. Сега — и той най-добре знаеше това — вървеше към смъртта, а може би и към изтезанията.

Затворен в носилката, заобиколен от въоръжен кордон навъсени войници, Нарцис имаше много време, за да премисли и проклина безсмислието на своето пътуване до Синуеса. Беше убеден в едно и нямаше никакво съмнение: Клавдий не е умрял от естествена смърт. Убила го е престъпната Агрипина, използувайки отсъствието на най-верния слуга на императора.

Но все пак, какви бяха поводите, които склониха Агрипина да убие мъжа си? Та нали всичко се развиваше според нейните мисли и планове. Пътят на Нерон към трона беше вече прав, сигурен и гладък, трябваше само спокойно да чака смъртта на императора. А може би Агрипина е изчерпала търпението си? А може би се е страхувала да не би Клавдий да промени решението си?

Нарцис трябваше да знае нещичко за това, та нали сам правеше всичко възможно да отвори очите на императора и да го отдалечи от жена му. Бяха започнали да кръжат слухове, че Клавдий напоследък се отнасял много нежно към Британик. Изглежда е имал намерение да му позволи да облече мъжката тога, което означаваше признаване на пълнолетието. Разговаряйки с някого на тази тема, той казал:

— Бих искал римският народ да има някога истински император!

А когато случайно срещнал сина си в двореца, прегърнал го и казал:

— Расти по-бързо, за да мога да ти дам сметка за всичко, което съм направил.

След това допълнил на гръцки, цитирайки Омир:

— Ще те излекува този, същият, който те рани.

Дали Клавдий е знаел съдържанието на тези тайни писма, които по-късно Нарцис изгори в последния момент? Ако е така, тогава могат да се разберат забележителните думи на императора, които веднага били съобщени на Агрипина:

— Такава е съдбата ми, да имам безсрамни жени. Това не остава безнаказано за тях!

Може би тези думи са били случайни и не са имали голямо значение. Все пак жената, която толкова направи, за да доведе сина си до трона, не можеше да позволи да й се измъкне от ръцете толкова близък успех. Предпочиташе да предотврати всички евентуални действия на Клавдий.

Как извърши престъплението? Само няколко души знаеха тайната на тази тъжна история. По понятни причини никой от тях не я издаде никога. Дворцовата прислуга знаеше само някои моменти от събитията, които можеха да се обяснят по различен начин.

Императорът се разболя непосредствено след вечерята, на която бе сервирано едно от любимите му ястия — гъби. По стар обичай всяко ядене, което се сервираше на владетеля, се опитваше от така наречения praegustator, по правило един от най-верните освободени роби. Следователно, който желаеше да отрови храната, трябваше да действува заедно с прегустатора, а тогава такъв беше Халот. Естествено, някои смятаха, че той е сложил в гъбите отрова, приготвена от отровителката Локуста.

По мнението на някои отровата веднага подействувала. Други твърдяха, че непосредствено след изяждането на гъбите Клавдий започнал да повръща. Страх обхванал съзаклятниците. Агрипина дала знак на Ксенофонт, придворния лекар на императора, комуто той безкрайно вярвал. Ксенофонт изтичал към Клавдий уж да му помогне. Сложил дълбоко в гърлото му перо, за да предизвика повръщане, но то било потопено в силна отрова.

Императорът се мъчи цяла нощ. Умря чак призори.

Смъртта на владетеля бе пазена в тайна в продължение на няколко часа. Рано сутринта се събра сенатът, който се закле пред боговете да даде жертвоприношения и да уреди тържества, ако здравето на императора — вече мъртъв! — се възстанови. Дворецът бе заобиколен от стражи, които не пускаха никой да излезе или да влезе. Агрипина често влизаше в стаята на съпруга си и винаги излизаше с добра новина:

— Чувствува се все по-добре!

Дори заповяда да бъдат доведени в двореца артисти, уж да забавляват болния. Но все пак изглеждаше разтревожена и сломена. Прегръщаше Британик и нежно му говореше:

— Колко много приличаш на баща си!

Едновременно с това го помоли да не излиза никъде от стаята си. По същия начин задържа и двете дъщери на Клавдий — Антония и Октавия.

Беше вече следобед, когато изведнъж се отвори главната врата на двореца. От нея излезе Нерон, придружен от префекта на преторианците Афраний Бур. Застанаха на стъпалата. Пред тях на площада се строи в плътни редици кохортата, която беше на стража през този ден. Бур произнесе кратко слово:

— Преди малко императорът почина. Поздравяваме като наследник на трона неговия любим син, императора Нерон Клавдий Друз Германик Цезар!

Войниците отговориха с гръмки викове:

— Salve imperator!

Дори ако някой от тях си мислеше в този момент за Британик, то несъмнено нямаше смелостта да попита гласно. Всъщност вместо Британик защо да не управлява Нерон, осиновен от императора, по-голям, така добре известен вече на народа?

Нерон и Бур се качиха на носилката, с която ги занесоха в казармата на преторианците. Тук Нерон сам произнесе реч пред хилядите войници — според някои написана от Сенека. Той съобщи на преторианците скръбната вест за смъртта на баща си, увери ги, че ще се старае с чест да го наследи, обеща да им изплати допълнително високо възнаграждение. И отново се разнесе гръмогласното:

— Да живее императорът!

Направо от казармата Нерон отиде на заседанието на сената. Тук вече всичко беше известно. Току-що поздравеният император произнесе пред уважаемото събрание реч, чийто автор също бе Сенека. Веднага след нея започна „състезанието“ по раболепие, всеки един от присъствуващите искаше пръв да спечели благосклонността на новия владетел. Той получи титлата „Август“, също така всички титли и пълномощия, които имаха предишните императори. Взе се решение речта му да бъде написана на сребърни плочки и всеки консул, който ще приема своя пост, да я прочита пред сената.

Сенаторите приемаха всички предложения единодушно и с бурни ръкопляскания. Императорът се съгласяваше с оказаната му чест с обаятелна скромност и само заради благото на републиката. Противопостави се само в един случай: не прие титлата „Баща на отечеството“.

— Още съм прекалено млад — отговори той на натъжилия се автор на предложението.

Сенатът не забрави и за синовната скръб на Нерон. На това заседание Клавдий беше включен в списъка на безсмъртните богове. Преди това бе обожествен само Цезар Август, създателят на Империята, основоположникът на династията. От този момент Клавдий официално се наричаше Divus — Божествен, а неговият син Нерон — Divi Filius — Син на божествения.

Беше решено погребението на Клавдий да се извърши на държавни разноски.

На Палатин Нерон се върна късно вечерта. Офицерът на кохортата, която беше на стража, се представи и го помоли да даде паролата за през нощта.

— Ето паролата — каза императорът — „Най-добрата майка“.

Официалните съобщения за смъртта и обожествяването на Клавдий и за встъпването в длъжност на новия владетел стигнаха до всички градове и провинции на Рим, до властите и управниците, до земите от Братания и Мавритания, до Ефрат и Черно море. Въз основа на това съобщение във всички големи градове на огромната Империя бяха прочетени съответни обръщения към населението. Един служител в някакво малко египетско градче много се измъчил със съставянето на подобна прокламация на гръцки език, нанасял поправки, задрасквал, не можел да намери най-правилните изрази. Съдбата така пожелала и от хилядите подобни обръщения в цялата Империя се запазил само този текст! Ето неговото съдържание:

„Клавдий, обявен за божествен, замина при своите предшественици, благодарение на които го имахме. За император бе провъзгласен Нерон Цезар, очакван и желан Бог-покровител на целия свят, извор на всички добрини. Затова всички трябва да вземат венци и с благодарност да направят жертвоприношение на боговете.“[1]

Във всички военни лагери се състояха тържествени церемонии на заклеване във вярност към новия император, най-висшия военачалник на военните сили на държавата.

От този момент с жертвоприношения бяха празнувани годишнините от важни събития в живота на новия император и семейството му. И така в протоколите на религиозната колегия „Фрадрес Арвалес“, старо братство на най-висшата римска аристокрация, бе отбелязано през следващите години:

На 13 октомври Л. Салвий Ото Титиан, председател на колегията, направи от името на братята жертвоприношение на Капитолия по случай годишнината от приемане на властта от Нерон Клавдий Цезар Август Германик: на Юпитер — бик, на Юнона — крава, на Минерва — крава, на Общественото спасение — крава, на Божеството, покровител на владетеля — бик, на Божествения Август — бик, на Божествената Августа — крава, на Божествения Клавдий — бик.

На 6 ноември Л. Салвий Ото Титиан, председател на колегията, направи от името на братята жертвоприношение на Капитолия по случай рождения ден на Агрипина: на Юпитер — бик, на Юнона — крава, на Минерва — крава, на Общественото спасение — крава, на Съгласието, на Божеството, покровител на Агрипина — крава.

На 4 декември Л. Салвий Ото Титиан, председател на колегията, направи от името на братята жертвоприношение на Капитолия по случай годишнината от приемане на трибуналската власт от Нерон Клавдий Цезар Август Германик: на Юпитер — бик, на Юнона — крава, на Минерва — крава.

На 11 декември Л. Салвий Ото Титиан, председател на колегията, направи от името на братята на Свещения път пред дома на Домициите жертвоприношение — бик, за почитане паметта на Гней Домиций.

На 15 декември Л. Салвий Ото Титиан, председател на комисията, направи от името на Братята жертвоприношение на Капитолия по случай годишнината от рождението на Нерон Клавдий Цезар Август Германик: на Юпитер — бик, на Юнона — крава, на Минерва — крава, на Общественото спасение — крава, на Съгласието в памет на Агрипина Августа — крава, на Божеството, покровител на императора — бик.[2]

[1] U. Wilcken, Chrestomathie der Papiruskunde, 1, 2, Leipzig-Berlin, 1912, nr. 113. ↑

[2] Acta Fratrum Arvalium (H. Dessau, Inscriptiones Latinae Selectae, nr. 229). ↑

Жена на Божествения, майка на Императора

С цялото си поведение Нерон доказваше, че се отнася сериозно към паролата от първата нощ на своето управление. Демонстрираше своето уважение към майка си. Често ги виждаха в една носилка, а случваше се и така, че Агрипина беше в носилката, а синът вървеше отстрани, едва ли не като някакъв слуга.

Все пак Агрипина не се задоволи само с уважението. Искаше веднага да хване всички конци на истинската власт. Знаеше какво да прави, за да се спечели послушание: трябваше да се поразят поданиците със страх, защото в очите на тълпата истински владетел е този, който може да убива.

Нарцис не успя да стигне до Рим. Когато неговата екскорта се приближаваше до стените на столицата, пристигна пратеник на Агрипина. Заповедта, която носеше, можеше да се очаква, след като Нарцис се беше осмелил да изгори тайните документи. Каприз на съдбата бе, че смъртта срещна освобожденеца недалече от гроба на Месалина.

Втората жертва на Агрипина пребиваваше далече, почти на края на Империята. Това беше Марк Юний Силан, наместник на провинция Азия, по-голям брат на същия този Силан, който трябваше да се ожени за Октавия, но след като беше изместен от Нерон, се самоуби, когато Агрипина стана императрица. Наместникът бе отровен по заповед на владетелката от двама управители на императорските земи в Азия. Те извършиха това почти открито, по време на пиршество.

Благодарение на Палас Агрипина осъществяваше надзор над финансите на цялата Империя. Контролираше също така и канцеларията. През нейните ръце преминаваха писмата до наместниците на провинциите, до васалните градове и народи, до съюзническите малки държави и царе. Символ на нейните позиции в държавата станаха някои видове монети, които бяха сечени малко след като Нерон взе властта. На едната страна беше изобразена неговата глава, а на другата — майка му. Имаше и такива монети, на които двете глави бяха разположени от едната им страна, като че ли ставаше въпрос за двама равни владетели. Надписите, бяха също така многозначещи:

Agrippina Augusta Divi Claudii Neronis Caesaris mater — Агрипина Августа, жена на Божествения Клавдий, майка на Нерон Цезар.

Agrippina Augusta mater Augusti — Агрипина Августа — майка на Августейшия.

Известна пречка за амбициите на императрицата беше това, че като жена не можеше да участвува в заседанията на сената и да се представя в ролята на личност, която управлява. Но Агрипина успя да се справи. Заседанията на сената бяха свиквани на Палатин, в голямата зала на библиотеката, до императорския дворец. Владетелката слушаше дневния ред скрита зад завеса. Не се виждаше, както изискваха староримските обичаи, но всички намиращи се в залата прекрасно знаеха, че всяка тяхна дума ще бъде добре запомнена.

Веднъж едва не се стигна до скандал. Нерон приемаше посланичество от далечна Армения. Седеше в залата за аудиенции, заобиколен от най-висшите си сановници и съветници, сред които беше и Сенека. Неочаквано в залата влезе Агрипина. Отправи се направо към трибунала, за да седне до сина си и да влезе в ролята на владетелка. Всички ужасно се изплашиха. Никой не смееше да спре майката на императора, а трудно беше да се признае пред чужденците, че жена управлява Империята. В последния момент Сенека прошепна нещо на Нерон. Той веднага стана и бързо посрещна майка си, поздравявайки я нежно, като добре възпитан и любещ син. Междувременно аудиенцията беше прекъсната и пренесена за друг ден.

Трябва да кажем, че тази голяма зависимост от майката беше единственото нещо, в което упрекваха новия владетел. И това лесно можеше да му се прости. Беше едва на 17 години, така че не бе възможно да поеме веднага сам всички държавни дела. С отстъпчивостта пред майка си той даваше пример за синовна обич.

Всички единогласно признаваха, че новият император започна своето управление прекрасно. Малко след погребението на Клавдий изнесе пред сената дълга програмна реч; и както се оказа през следващите месеци, нейните лозунги не бяха само красиви думи. Нерон оповести, че иска да управлява, като се опира на авторитета на сената и волята на армията, и се съобразява последователно с прекрасния пример на Август. Млад е, до трона стигна не чрез кръв и войни, следователно не изпитва към никого ненавист и не е жаден за отмъщение. Далече е от желанието за самоволно решаване на всичко. В неговия дворец не ще има място за доносчици и кариеристи. Частните дела на императорския дом ще бъдат напълно отделени от държавните. Старите компетенции на сената ще бъдат напълно възвърнати. За спазването на законността в Италия и провинциите ще се грижат консулите, а той самият ще се заеме с въпросите на армията, която е поверена на неговите грижи. Използувайки този благоприятен ореол, сенатът представи проект за два декрета, които лежаха на сърцето на членовете на това събрание.

Първият проект засягаше адвокатските хонорари. От този момент тъжителите трябваше да се закълнат, преди да започне съдебното заседание, че не са дали, нито обещали да платят на адвокатите си каквото и да било възнаграждение. Намерението на сената бе да се заздравят отношенията в адвокатските кантори и в съдилищата. Защото подкупничеството и коварното изстискване на последния грош от изпадналите в беда, изправени пред олтара на справедливостта, непрекъснато растяха. Адвокатите и съдиите действуваха в съгласие в тази област. Находчивостта на служителите на закона беше удивителна. Например един адвокат давал на клиентите си да разберат, че има контакти с членовете на трибунала и може да повлияе на присъдата, но затова са нужни допълнителни разходи, които трябвало да се включат към възнаграждението. Имаше и такива случаи, когато някой беше обвинен само за да бъде изнуден да заплати откуп на обвинителите си, съдиите и умело подставените посредници — всичко, разбира се, във формата на адвокатски хонорар.

Злото отдавна беше добре известно. Единственият начин за спасение се виждаше във въвеждането на безплатни адвокатски съвети. По време на Август беше решено, че ако адвокатът вземе каквото и да било от своя клиент, трябва да му го върне четирикратно, независимо от съдебното решение. Разбира се, забраната остана само на хартия. През 47 година по времето на Клавдий един заможен предприемач, от когото адвокатите изнудили огромни суми, се самоубил. Това стана непосредствен повод за големи разисквания в сената. Тогава някои казаха:

— Ако никой няма да печели от съдебните процеси, то техният брой със сигурност ще се намали и тогава адвокатите няма умишлено да поддържат влаченето по съдилища. Та нали от това живеят! Разбира се, юридическите съвети са необходими, но все пак хората, които познават закона, трябва да помагат безплатно на тези, които ги търсят, като граждански дълг!

Противната страна, представена в сената само от двама души, Суилий и Косутиан Капитон, се противопостави:

— Трябва да се мисли реално. Адвокатите са необходими именно на бедните хора, за да не станат жертва на заможните. Който иска да изучи закона, трябва да изостави семейните си въпроси. Лесно е да се говори за безплатно изпълнение на гражданските задължения, както е било преди векове, но това могат да си позволят само много богати хора. А учението, което не дава надежда за някакво възнаграждение, ще замре.

След като Клавдий изслуша аргументите на двете страни, реши, че адвокатите не трябва да вземат хонорари, но след завършване на съдебния процес клиентите имат право доброволно да им дават парични суми, които да не надхвърлят 10 000 сестерции, малка сума за това време.

На практика това решение, както и предишното не даде никакви резултати. Това беше обяснимо: юристите, тези, които трябваше да внимават за неговото изпълнение, бяха най-силно заинтересовани от парализирането му. А кой по-добре от юристите знаеше тайните за заобикаляне на законите?

При това положение сенатът трябваше да се замисли над причините, поради които предишните две решения не бяха осъществени. А междувременно той сметна, че последното предложение на Клавдий е много компромисно и меко и предложи проект за нов декрет, който, както казахме, изобщо забрани вземането на хонорари от адвокатите. Така че сенатът постъпи с доктринерска упоритост и наивна вяра в избавителната сила на декретите, решенията, забраните и разпорежданията. Ако по този начин можеше наистина да се подобри настоящето, светът от векове щеше да бъде рай.

Декретът за адвокатското възнаграждение, независимо че беше толкова непрактичен, а дори абсурден, бе резултат на голямата грижа на сената за благото на обществото. Затова пък проектът за втория декрет имаше за цел само да увеличи материалното благосъстояние на сенаторите.

По времето на Клавдий беше решено, че новоназначените квестори трябва да уреждат гладиаторски игри в продължение на цяла година. Това бяха скъпи мероприятия, които натоварваха преди всичко семействата на сенаторите, защото тази титла получаваха най-често техните синове. Сега беше предложен проект за отменяне на този декрет, а това щеше финансово да облекчи сенаторските домове и да улесни кариерата на младежите.

Проектите на двата декрета имаха все пак и политически оттенък. Те бяха косвена, но ясна критика на управлението на предишния император, който неотдавна беше обожествен. Сенатът си позволи тази критика, защото починалият не се радваше на симпатиите на аристокрацията. Затова пък Агрипина се опита да се противопостави на решенията. Към тях тя бе безразлична, но се страхуваше от прекомерната самостоятелност на сената. Чувствуваше, че зад всичко това се крият недружелюбни сили. Противопоставяйки се на проекта, Агрипина влезе в ролята на вдовица, която не позволява да унищожат големите заслуги на нейния мъж. Такива аргументи тя представи на сина си и в този дух се изказаха привържениците й в сената. Независимо че по време на заседанията се чувствуваше присъствието на Агрипина зад завесата, и двата проекта бяха приети.

Сенаторите, както всички възрастни почтени господа, не се отличаваха с гражданска смелост. Откъде дойде тази решителност по отношение на проектите? Тя произтичаше както от разпространяващата се ненавист към Агрипина, така и от убеждението, че младият император — независимо от голямото майчино влияние — няма да посмее да подрони авторитета на своята политическа програма и не ще се противопостави на решителната воля на сената. Те разчитаха и на подкрепата на дадена влиятелна страна — тази, която Агрипина също започна да подозира в двуличие.

Нерон прие решението за двата проекта благосклонно. Благодарният сенат удовлетвори неговата молба и единомислено одобри издигането на паметник на Гней Домиций. Тази молба свидетелствуваше за дълбокото уважение на младежа към паметта на баща му, когото той дори не познаваше. Също така прекрасен жест бе предложението на Нерон да се признаят консулски достойнства на Асконий Лабеон, негов съдебен опекун по време на малолетността. И тази молба сенатът не отхвърли.

Когато ставаше въпрос лично за императора, той беше пример за скромност. Не позволи да бъдат издигнати негови статуи от сребро и злато. Но затова пък се съгласи сенаторският монетен двор да сече пари не само от бронз, но и от сребро и злато, което до този момент беше изключителна привилегия само на императорските работилници. Отхвърли предложението за пренасяне началото на годината през месец декември, когато е роден. А когато му благодариха за това, че отхвърли обвинението, насочено срещу двама сенатори, отговори с подкупваща непосредственост:

— Още е рано. Ще ми благодарите тогава, когато наистина заслужа!

Речите на Нерон в сената бяха винаги прекрасни по стил и съдържание. Всички знаеха, че не 17-годишното момче е техен автор. Съобразяваха се с този, който бе в най-близкото обкръжение на императора и се противопоставяше на влиянието на Агрипина, който се застъпваше за сътрудничество със сената, за търпимост и спазване на законите, за връщане към идеалите на Август.

„Отиквяването“ на Божествения

На 13 октомври, денят, в който Клавдий почина, Сенека вече имаше много работа. Трябваше бързо да състави две речи, които по-късно Нерон произнесе пред преторианците и сената. След това приготви за императора дълга реч, която той изнесе на погребението на Клавдий. Тази тържествена молитва хвалеше старинния произход на Клавдиевия род, дал на Рим в продължение на векове 28 консули, 5 диктатори, 7 триумфатори; славеше заслугите на починалия към държавата, неговата мъдрост, прозорливост и научни интереси.

Важната реч, в която Нерон представи програмата на своето управление, също беше дело на Сенека. Той подготвяше всички следващи речи на императора в сената и стоеше до него по време на разговорите и приемането на посланическите делегации. Беше политически съветник на младия владетел и един от фактическите управители на държавата. Единствено равен нему беше Афраний Бур, префект на преторианците, благодарение на когото войниците веднага провъзгласиха Нерон за Цезар. И двамата — Сенека и Бур, бяха въведени в двора от Агрипина, но бързо се откъснаха от нея.

Сенека по благороден начин използуваше своето влияние върху възпитаника си. Стараеше се да реализира философските си идеали за бащина и справедлива власт, свързваща древноримските добродетели с гъвкаво управление на огромната империя. За щастие Сенека беше философ от римски тип, което ще рече с голямо чувство за реалност. Далечни му бяха амбициите на Платон за ощастливяване на хората чрез въвеждането на идеален строй.

Удивително бе, че през тези дни на напрегната и отговорна работа Сенека намери време и сили, за да изрази своята ненавист към Клавдий. Трябва да се възхитим на гъвкавата мисъл на този писател. Той почти едновременно диктуваше речта на Нерон, която издигаше до небесата заслугите и личността на Клавдий, и същевременно съставяше творение, оплюващо покойния император със съвсем не безобидни измислици. Заглавието говори само за себе си: „Отиквяването на божествения Клавдий“. Това трябваше да бъде сатира на току-що взетото от сената решение за обожествяване на починалия.

Някои извадки ще ви позволят да си съставите мнение за нивото на този памфлет:

Тук трябва да отбележа онова, което се случи на Небето на тринадесетия ден на октомври в същата година, годината, която въвежда в един тъй славен нов век. Без никаква умисъл или предпочитание. Така е, нали? Ако някой иска да знае откъде съм научил, е — добре, първо на първо, ако не искам, няма да отговоря. Не можете да ме принудите. Аз съм свободен човек, нали така? Освободен бях в деня, когато умря една известна личност, човекът, който бе превърнал в действителност поговорката: „Трябва да се родиш или император, или идиот.“ Ако обаче реша да отговоря, ще кажа първото, което ми дойде на езика. Нима някой иска от историците да представят свидетели в съда, за да се кълнат, че са казали истината? Но все пак, ако е наложително да повикам някого, ще се позова на човека, който видя душата на Друзила да се възнася към Небето; той ще се закълне, че е видял Клавдий да поема по същия път „с накуцваща стъпка“ (както казва поетът)…

Вярвам да ме разберете по-добре, ако ви кажа направо, че месецът беше октомври, а денят — тринадесети. Часът обаче не бих могъл да определя толкова точно — философите по-лесно ще се спогодят, отколкото часовниците, — но беше някъде между дванадесет по пладне и един следобед…

По това време Клавдий започна да отдава богу дух, но не можа да доведе работата докрай. Затова Меркурий, който всякога се бе забавлявал с остроумието на Клавдий, дръпна настрана трите богини на Съдбата и им рече:

— Смятам, уважаеми, че проявявате голяма жестокост, като оставяте бедния човечец да се мъчи така. Нима на мъките му няма да се сложи край. Станаха вече шейсет и четири години, откак едва си поема дъх, за да живее. Нима се сърдите на него или пък на Рим? Моля, позволете на астролозите поне веднъж да излязат прави: откакто е станал император, те го определят за погребение редовно всеки месец. Но не можем да ги виним, че невярно са определили часа на раждането му, защото все още никой не е уверен дали всъщност се е родил, или не е. Започвай, Клото:

Убий го и вместо него по-достоен възцари!

След това Сенека става поет. Ето как звучи стихът:

И Клото заговори, а в туй време

омразното вретено завъртя се

и нишката житейска на глупака

започна да навива, но я скъса.

Тогаз Лахезис — с вчесани къдрици,

с венец от лаври на челото чисто —

откъсна ново руно бяло вълна,

която под ръката й щастлива

цвета смени. Сестрите й се чудят —

не вълна, а конец от чисто злато

и дипли се той век след век, безкрайно.

Те с радост теглят вълната чудесна,

на работата си се наслаждават.

Но, да, конецът се преде самичък,

без никакво усилие за тях.

И докато вретеното върти се,

сребристият конец се все навива,

расте неспирно той, расте и става

по-дълъг от живота на Титон

(съпругът на Аврора), надминава

годините и на старика Нестор.

И Феб е тук и с весел глас им пее,

пригласяйки със звучната си лира,

догдето те работят. Тъй помага

по-леко работата да върви.

Сестрите не усещат, че предат —

омаяни от сладостните звуци,

от песента на своя брат голям,

изпридат повече, отколкото нявга

са прели за обречените смъртни.

И Феб извиква: Нека тъй да бъде,

сестрици мои! Ни една година

не вземайте от тоз живот прославен,

защото оня, чийто жизнен път

сега предете — моят славен двойник —

не ми отстъпва в нищо: нито в хубост,

ни в доброта, ни в сладост на гласа.

Това е оня, който ще открие

нов златен век: забраната ще счупи,

заключила устата на закона.

Той Луцифер е, който миг прогонва

по-дребните звезди от небосклона,

или Хесперус, който ярко грейва,

щом другите звезди се пак завърнат.

Или пък не — самото Слънце той е,

което иде всеки път, когато

Зората — тази румена богиня —

разпръсне сенките с лъчите първи,

самото Слънце с блеснало лице,

сияещо над цялата земя,

от мрачната тъмница полетяло

на чудната си златна колесница.

Самото слънце е Нерон и Рим

Нерон възторжено ще съзерцава;

с очи, от блясъка му заслепени,

ще гледа Рим лицето, озарено

от царствено величие, косите,

по шията красива разпилени.

Тези реторични и помпозни фрази не могат да бъдат отнесени към най-високите постижения на римската поезия, но те говорят за надеждите на Сенека, които той е свързал с ученика си.

Аполон млъкна. Но Лахезис, която също обича хубавите мъже, продължи да преде и отпусна още много години на Нерон като личен подарък от нея.

Що се отнася до Клавдий, те казват на всички:

Възрадвайте се и от тези зали

не го пропъждайте със думи хулни.

И наистина най-сетне той изпусна дъх, а това бе краят и на старата преструвка, че е бил жив. (Почина, докато слушаше представлението на някакви смешници…) Последните думи, които промълви на този свят, последваха веднага след един ужасен шум, издаден от онази част на тялото му, с която той всякога разговаряше с готовност. Те бяха:

— О, Небеса, аз май че се изплесках!

Дали е било тъй наистина, или не, не мога да кажа, но всички твърдят, че той всякога е оплесквал нещата.

Ще бъде чисто губене на време да разправям какво се случи след това на земята. Всички знаете какво. Никой не забравя собственото си щастие, тъй че няма опасност да забравите всенародния изблик на радост, който последва вестта за смъртта на Клавдий.

А какво се случило на небето? За това Сенека разказва подробно:

Първо, известиха на Юпитер, че на портите чака човек, височък мъж с бяла коса; изглежда, изричал някакви заплахи, защото непрестанно клател глава; а като пристъпвал, повлачвал си дясната нога. Запитали го откъде е, а той отвърнал нервно и объркано, не познали и на какъв език приказва. Не бил нито латински, нито гръцки, нито коя да е позната реч.

Бащата на боговете и хората изпратил Херкулес. Той погледнал и се ужасил:

Херкулес отиде и макар да не се бе уплашил от най-страшните чудовища на земята, наистина се стресна от вида на това непознато същество със странна походка и с хриплив, неразбираем глас, което не приличаше на нито едно земно животно, а напомняше на странен воден звяр. Херкулес си помисли, че започва тринадесетият му подвиг. Но като се вгледа по-внимателно, реши, че това ще да е някакъв човек. Заговори го по гръцки със стих от Омир:

Името как ти е, чий син си, отде си тръгнал?

Клавдий се зарадва, че е сред начетени хора. Надяваше се да намери някаква ниша в небето за историческите си съчинения.

Богинята Фебра открила Клавдий. След това се провело събрание на боговете. Те обсъдили дали да приемат Клавдий в групата на божествените, за което се стараел Херкулес. Наложило се все пак мнението на Август: Клавдий, въпреки че е негов внук, е направил твърде много престъпления и трябва да бъде изгонен от Олимп. Бог Меркурий веднага хванал Клавдий и го помъкнал към ада. Там вече бил Нарцис, който въпреки че умрял по-късно, успял да пристигне преди своя господар. Да посрещнат Клавдий вкупом излезли всички негови жертви, заедно с Месалина. Изправили го пред съда и го осъдили непрестанно да хвърля зарове в чаша и без дъно.[1]

Дали Сенека, пишейки „Отиквяването“, си е спомнил с какви думи е хвалил същия този Клавдий преди няколко години? Да припомним:

Видът на императора, мисълта за него нима не са за тебе най-голямата радост? Нека боговете и богините да го оставят за дълго на земята! Нека с дейността си се изравни с божествения Август и нека управлява по-дълго от него. Нека смъртта толкова дълго не идва в неговото семейство, колкото дълго той е сред смъртните! Нека бъде далечен този ден, чак до времето на нашите внуци, когато неговият род ще го запише в небесния списък!

Нека съдбата му позволи да излекува човешкия род, отдавна болен и заразен!

Нека да свети във вековете звездата, която заблестя над този свят, изправен пред пропастта на тъмнината?[2]

Сенека добре помнеше това. Ето защо беше наредил да се потърсят и унищожат всички преписи на този трактат, посветен на Полибий. Въпреки усилията на автора, текстът се е запазил до наши дни. А може би именно благодарение на тези усилия? Защото учените и писателите и тогава са били толкова благоразположени един към друг, колкото и сега. С какво злобно удовлетворение, скришом, са показвали на познатите си тези химни и са ги сравнявали с обидите в „Отиквяването“: Вероятно тогава са говорили:

— Какъв нищожен човек е този Сенека! И това ми било възпитател на императора! Какви идеали би могъл да внуши, какви принципи? Страхопочитание, опортюнизъм, послушание — това е, което наистина можеш да научиш от Сенека.

Заядливите критици нямаха право. Защото онеправданият писател може да си отмъсти само по един начин: като опише за поколенията образа на своя враг. Това е опасно оръжие. Клавдий беше един от най-добрите римски императори. Имаше право да очаква, че бъдещите поколения ще си спомнят за него като за добър администратор, грижлив стопанин, велик строител; че ще оценят неговите усилия да романизира народите на Империята и със симпатия ще си спомнят за научните му интереси. Но той дълбоко се заблуждаваше. Та нали твърде често поколенията се отнасят равнодушно към заслугите. Затова пък остава и живее през вековете, като въздействува по еднакъв начин на въображението, образът, представен с няколко думи от талантливия писател. Клатеща се глава, влачещ се десен крак, заекване, безрезултатни интереси към историята, развратна жена, администриране на освобожденци, отиквяване след смъртта му — единствено това се знаеше за Клавдий през двадесет века.

Трябва да се признае, че не само Сенека беше автор на такъв образ. Вина за изопачаване на историческата истина има и Корнелий Тацит. Вероятно той се е родил в годината, в която е починал Клавдий, следователно не е имал лични причини — както Сенека, — за да осмее този император. Но Тацит е имал принципни, идейни поводи: Клавдий се е отнасял строго към сената и безмилостно е потушил всички опити да се възкреси Републиката, а великият историк е бил страстен привърженик на епохата на „свободата“, т.е. на времето, когато е управлявала сенаторската аристокрация.

[1] Сенека, Apocolo cyntosis (откъси). ↑

[2] Сенека, Ad Polybium de consolatione, 12 (откъси). ↑

Синът на Божествения

Спокойно лице, излъчващо мека светлина, коси буйни, падащи на прекрасна шия — така похвално представяше Сенека своя възпитаник в поемата, вплетена в „Отиквяването“. А как изглеждаше наистина Нерон?

Трудно е да наречем лицето му грозно, защото имаше правилни, мъжествени черти, но в него се чувствуваше някакъв неприятен израз, почти отблъскващ. Не му придаваха чар и зеленикавите очи, по навик от късогледството често премрежени, а също така и гъсто посипаните лунички. Светлите коси бяха наистина буйни, а Нерон полагаше големи грижи, фризирайки се почти като момиче. Вратът, на който те падаха, не беше красив, а просто дебел. Нерон имаше обща склонност към напълняване. В ранната му младост това не се набиваше на очи, защото беше доста висок, но с течение на годините коремът му започна да се закръгля все повече и понеже Нерон имаше слаби крака, фигурата на императора не правеше впечатление на хармонично развита.

„Не ми отстъпва нито с умението си да пее, нито с прекрасния си глас“ — казва Аполон за младежа. Това ласкателство на Сенека стига почти до ирония, но беше разбираемо. Нерон още като момче се интересуваше от пеене и музика, но по това време не беше господар на времето си. Трябваше да се съобразява с волята на майка си и възпитателите, а също така да се държи примерно, за да не засегне общественото мнение и да не влезе в устата на своите врагове. Момчето прекрасно разбираше деликатното положение, в което се намираха той и майка му в двора на Клавдий. Знаеше, че е достатъчна малка грешка, за да загуби всичко в полза на Британик. Затова се държеше винаги изключително внимателно и разумно.

Когато прие властта, върху него се струпаха редица задължения главно от представителен характер. Най-важните дела уреждаха майка му и Палас, също Сенека и Бур. Даже съдържанието на своите речи младият император получаваше наготово. Показваха му също така какво и на кого да говори, кога да се усмихва, как да печели популярност с малки жестове. Нерон беше интелигентен и имаше актьорски талант, много важен за всеки политик, и той добре се справяше със своята роля.

Бързо откри, че всъщност сега имаше повече време отколкото преди. Започна да разбира, че може свободно да разполага с времето си. Но все още се чувствуваше дете, над което бди майката, и ученик, чиито стъпки се ръководят от учителя. Не си даваше сметка за огромната си и неограничена власт. Използуваше свободата си скромно и умерено. На любимите си занимания се отдаваше страхливо и почти скришом. Постепенно, стъпка по стъпка, се приближаваше към нещо наистина необикновено — към чувството за пълна и абсолютна свобода. За момента усещаше излъчването на това неземно щастие като през мъгла, но все по-живо, защото не срещаше никакво противодействие от страна на заобикалящите го. Със задоволство забеляза, че никой не му прави забележки и не го прекъсва, а ако това се случеше, то с покорство, като че ли се извинява.

Едно от първите удоволствия, които Нерон си позволи, беше да посвети повече време на музиката и пеенето. През това време голяма популярност в Рим получи певецът Терпън, божество за тълпите. Както и днес, така и преди 20 века в императорския Рим от време на време се появяваха естрадни звезди. Всички, а особено младежта, се блъскаха пред театрите, за да видят и чуят обикновено комедиантските представления. Популярната мелодия беше в устата на всички. След известно време се появяваше нов „талант“ и нов „шлагер“ обираше аплодисментите и милиони сестерции.

Ден след ден Терпън посещаваше Палатина, канен на пиршества, които обикновено започваха около обяд и продължаваха до вечерта. Нерон ценеше разкоша на трапезата. Императорът седеше до късно през нощта с певеца, възхищавайки се на гласа му и свиренето. Понякога, за да се забавлява, сам взимаше лютнята и пееше, имитирайки майстора. Това се повтаряше все по-често, още повече че слушателите, т.е. приятелите и прислугата, не щадяха ръкоплясканията и похвалните думи. Това създаваше на младежа огромна, нескрита радост. Мечтаеше да разполага с даровете на Музата не само пасивно, но и сам да предизвиква тези тръпки на възхищение и искрен ентусиазъм, които придружаваха публичните изпълнения на Терпън. Що за прекрасно преживяване да можеш да въвличаш след себе си многохилядните тълпи! Хората стават от местата си, ръкопляскат, крещят без прекъсване: Sofos, Sofos! Дали властта на певеца над слушателите не е по-прекрасна, по-непосредствена и значима, отколкото властта на императора над изплашените сенатори?

Нерон започна да работи над себе си. Наистина, гласът му беше слаб и не много чист. За да го засили, използуваше някои прийоми, към които прибягваха професионалните певци: в легнало положение слагаше на гърдите си оловна плоча, пазеше се от някои видове ястия, нареждаше от време на време да му предизвикват повръщания.

Другото удоволствие, към което прибягваше все по-често младият владетел, беше да наблюдава надбягванията с колесници. Не пропускаше нито едно състезание. Посещаваше цирка тайно, без да заема място в официалната ложа. Сядаше там, където никой не можеше да го види. В стаята си често се забавляваше на масата с фигурки на колесници.

Нерон разбираше, че не всичко е разрешено на императора. Ако разкриеха неговите любими занимания, щеше да стане предмет на подигравки и презрение. Императорът — певец! Императорът — любител на състезания с колесници! Още помнеха славния Калигула, който се хранеше в конюшните на Зелените.

Както Агрипина, така и Сенека затваряха очи пред забавленията и развлеченията на Нерон. Според тях императорът можеше по-пълноценно да използува времето си, като учи реторика и право; по-добре е все пак да се занимава с пеене и посещения на състезания, отколкото да се бърка във важни държавни дела; не е дорасъл още, за да може сам да ги ръководи, така е добре, че не пречи на своите опекуни.

Съществена причина за негласното одобряване на Нероновите радости беше борбата между Агрипина и Палас, от една страна, и Сенека и Бур — от друга. Последните двама се страхуваха, че ако Агрипина заграби цялата власт в своите ръце, ще възвърне тежките времена на Тиберий и Калигула. Тя бе дала достатъчно доказателства за своята жестокост, необуздани амбиции и подозрителност. По същия начин оценяваха двамата държавни мъже и връзката на императорската майка с Палас, за когото се разказваха отвратителни неща.

Ако сенатът се осмели да приеме ликвидирането на адвокатските хонорари и освободи квесторите от уреждането на игри, то бе само заради това, че чувствуваше подкрепата на Сенека и Бур. Това беше тиха проверка на силите между Агрипина и двамата държавници. Императрицата мнимо защищаваше разпорежданията на починалия си съпруг, а в действителност, както вече се каза, не искаше да допусне сенатът да приеме каквото и да било без нейното съгласие. Тя постъпи много безразсъдно, като се забърка в тези дела и издигна лозунг за запазване на Клавдиевите порядки, защото синът й ненавиждаше починалия. Той наистина произнесе надгробна реч, която му написа Сенека, но по примера на същия този Сенека лично се изразяваше за своя втори баща много по-лошо. Обвиняваше го в същото, в което и авторът на „Отиквяването“: глупост и жестокост! Ненавистта му беше толкова голяма, че не позволи да се построи на Божествения представителна солидна гробница. По-късно прекрати работата по строежа на неговия храм, финансиран от майка му. Нищо чудно, Нерон с радост прие възможността да отмени поне част от това, което Клавдий беше установил; вършеше го с още по-голямо удоволствие, защото по този начин печелеше благодарността на сената.

И така Агрипина загуби благосклонността на сина си и стана ясно, че не е толкова всесилна, както се смяташе досега.

Армения

Все пак не амбициите на Агрипина и не детинските забавления на Нерон създаваха на Сенека и Бур най-големи грижи. Те истински се безпокояха — както и цялата столица — от положението на Изток.

Когато бе приета арменската делегация, Агрипина поиска да се качи на трибуната. Благодарение съобразителността на Сенека не се стигна до скандал. Инцидентът беше неприятен, но тъжните новини, с които пристигнаха арменците, представляваха истински удар.

От десетилетия две империи си съперничеха за оказване на влияние в прекрасната високопланинска страна, там, където бяха изворите на Ефрат и Тигър — Армения; от запад идваха коварни замисли и тайни приготовления, понякога и римски войски, а от изток — партийски. За мнението на населението на бедната страна никой не се интересуваше; то беше на страната на по-силния в момента. По времето на Клавдий на арменския трон се възкачи чрез измяна и престъпление княз Радамист, произхождащ от съседна Иберия. Римските наместници от съседната провинция взеха парите и го подкрепиха. Междувременно царят на парите Вологез реши да постави на трона в Армения своя брат Тиридат; това му се отдаде през 52 година. Радамист избяга. Но дойде сурова и тежка зима, глад и болести. Партите се оттеглиха, Радамист се завърна и започна сурово да наказва арменците, обвинявайки ги в изневяра и съзаклятничество с партите. Терорът предизвика избухване на въстание. Изоставен от всички, Радамист видя единствената надежда за спасение в бързината на жребците. Заедно с него бе и жена му Зенобия. Беше бременна и не можеше да понесе ездата по планинските пътеки. Радамист не можеше нито да спре, нито да намали темпото на бягството. Не искаше да остави жена си в ръцете на враговете. Промуши я с меч и хвърли тялото и в реката Араксес; след известно време реката я изхвърли на брега. Намериха я овчари тежко ранена, превързаха раната и докараха нещастната жена в столицата Артаксата, където вече управляваше Тиридат. Той прие жената на своя смъртен враг с всички почести.

Арменските пратеници — разбира се, тези, които държаха на Рим — разказаха на императора именно за тези последни събития: страната е в ръцете на Тиридат и партите.

В Рим настана паника. Партите бяха страшни неприятели. Всяко едно римско дете знаеше, че преди един век, в 53 година пр.н.е., те разбиха армията на триумвира Марк Крас в Северна Месопотамия. Десетина години по-късно превзеха Сирия и почти цяла Мала Азия (бяха отблъснати с големи усилия). Партийският поход на Марк Антоний през 38 година пр.н.е. завърши с поражение. От времето на Цезар Август опасността от страна на партите наистина намаля, но това стана не благодарение на римските военни успехи, а вследствие на вътрешните безредици в партийската държава; императорската дипломация умееше добре да ги печели за своите цели. Сега положението отново се беше променило; партите изглежда бяха преминали в настъпление. А императорът е още неопитен младеж! Как ще се справи той с трудностите на голямата война, със засадите на политическата война, с хитрия източен деспот!

Безспорна беше заслугата на Сенека и Бур, че с енергични действия успокоиха паническите настроения в столицата и отклониха непосредствената заплаха от война. Показаха на всички, които не им вярваха, в самата Империя и на нейните външни врагове, че въпреки младостта на императора той разполага с опитни и умни съветници.

Заповядано бе да се извърши ново попълнение на източните легиони. Обърнаха се за изпращането на обозни войски към Антиох — владетеля на Коммагена от Източна Мала Азия, и към Агрипа — цар на значителна част от Юдея. Тези владения в Юдея Агрипа получи преди една година благодарение на Клавдий; новият император се оказа също много благосклонен към него, защото му даде два града над Генезаретското езеро и една област оттатък река Йордан, засилвайки по този начин позициите на царя, който беше прочут, както и цялото му семейство, с лоялност към Рим и управляваше държава, в която постоянно избухваха размирици.

Край горното течение на Ефрат лежаха две малки васални държавици: от дясната страна на реката бе малката Армения, а от лявата — Софена. В първата от тях бе поставен сега княз Аристобул, а във втората пък — Сохайм. Аристобул беше близък роднина на Агрипа и произхождаше от Юдея. Той получи властта на една толкова отдалечена страна от родните му места благодарение на това, че неговите деди бяха влезли в семейни връзки с арменската династия и дори бяха управлявали временно и самата Армения. Като дадоха на тези двама князе малка Армения и Софена, римляните целяха да покажат на хората, живеещи над Ефрат, че умеят да възнаградят верните си поданици и едновременно с това да осигурят границата на застрашените места.

По принцип всички наместници на източните провинции бяха оставени на досегашните им постове. Опасно бе да се извършат персонални промени и при тази напрегната обстановка. И така легат на Сирия продължаваше да бъде Умидий Квадрат, а прокуратор на Юдея — Антоний Феликс. Затова пък беше назначен нов легат в провинциите Кападокия и Галатия в Мала Азия. Това беше естествена база за запланувания поход към Армения или в случай на атака на партите територия за битка с тях. Затова тук трябваше да управлява един добър военачалник. Избраха Гней Домиций Корбулон.

Целият Рим посрещна това назначение с голяма радост. Корбулон се бе прославил седем години като наместник на провинция Долна Германия, или днешна Белгия и част от Холандия. Тогава разгроми германските племена отвъд Рейн, които опустошаваха морското крайбрежие на Галия. Имаше намерение да навлезе дълбоко в територията на Германия, но Клавдий му забрани. Корбулон беше прочут като военачалник със своята староримска суровост и твърдо спазване на дисциплината. Когато отмени похода в Германия, нареди на своите войници да изкопаят плавателен канал, дълъг 35 км, свързващ река Мозел с Рейн — страхуваше се да не би бездействието да навреди на боеспособността на легионите. Освен това военачалникът въздействуваше на своите подчинени с фигурата си. Беше много висок и със силен глас. Изглеждаше като Херкулес.

Малко след като в Рим бяха издадени всички тези заповеди и препоръки, дойде добра новина: партите доброволно се оттеглили от Армения! Това станало, защото в една от държавите, подчинена на партите, избухнал бунт. Но военните приготовления не бяха прекъснати, тъй като положението все още продължаваше да бъде неясно и партийското нашествие можеше да се повтори, и което е най-важно — Тиридат продължаваше да държи Армения и да се смята за законен цар на тази страна.

Новините за благополучния обрат на нещата на Изток пристигнаха в Рим в началото на 55 година. Годината започна с добри предзнаменования. Функцията на консул, по това време само почетна, императорът прие лично; негов колега при изпълнението на тези задължения стана Луций Антистий. Нерон за първи път изпълняваше длъжността консул, но само за два месеца. По това време беше прието през годината да се сменят няколко двойки консули. Първата двойка, която почваше годината, се наричаше consules ordinarii, следващите пък consules suffecti. Целта беше по-голям брой сенатори да имат достъп до тази най-висока длъжност.

Но не самият факт, че императорът прие функциите на консул, беше знаменателен, а някои дребни неща, свързани с това събитие. На 1 януари се състоя обичайното тържество: приемащите този ден длъжността се заклеваха, че ще спазват всички декрети на предишните владетели и на управляващия император. Когато Антистий пристъпи до последната част на формулата, Нерон го прекъсна. По този начин даде да се разбере, че смята своя колега за равен на себе си по достойнства и власт. Жестът всъщност нищо не означаваше, но беше красив. Аристокрацията го поздрави като ново доказателство за скромността на императора и за волята му да си сътрудничи със сената.

Добрите вести от Изток станаха повод сенатът да обсипе владетеля с почести, като че ли той беше причината за отстъпването на партите. Беше решено да се отслужат благодарствени богослужения в храмовете, а императорът получи правото да облича тогата на триумфатор в дните на службите, правото да влезе тържествено в столицата. Поставиха неговата статуя в храма на Марс Отмъстител и то със същата големина, както и статуята на бога. Тази почест беше знаменателна, означаваща, че Нерон е жител на храма наравно със самия бог.

По това време императорът даде ново доказателство за своето великодушие. Върна сенаторската титла на Плутий Латеран. Той беше изваден от сената преди 7 години и обвинен, че е любовник на Месалина. Обвинението беше неправилно, но донякъде можеше да се разбере, тъй като Латеран имаше прекрасно телосложение и сигурно беше привлякъл вниманието на порочната императрица. Реабилитирайки Латеран, Нерон отново произнесе прекрасна реч, разбира се, дело на Сенека. В тази реч, както и в предишните му, постоянно се промъкваше един мотив: новото управление ще бъде снизходително.

Тогава това беше любимата мисъл на Сенека. Идеалният владетел според него трябва да бъде преди всичко снизходителен и милостив. Философът започна да пише трактат на тази тема.

Акте

За един от своите най-верни приятели Сенека смяташе младия Аней Серен. Бяха роднини, но истински ги сближи интересът им към философията. Голямата разлика в годините влияеше на техните общи възгледи и интереси.

Още по времето на арменската криза Сенека повери на своя приятел трудна и деликатна мисия — веднага да се влюби в освободената робиня Акте. Тя бе хубаво, мило и добро момиче — произхождаше от провинция Азия, принадлежала е на император Клавдий, който я освободил, затова нейното пълно име в момента бе Клавдия Акте.

Предложението беше учудващо, особено в устата на философ стоик, който разговаря с представител на същата тази сурова философия. Беше още повече учудващо и поради факта, че тази любов трябваше да бъде мнима! Тя трябваше да служи като завеса, зад която можеше да се разиграе истински романс. Въпреки това Серен се зае с тази не особено благородна роля. Разбираше, че играта се води за голям залог. Независимо от това, че стоиците учеха, че няма никаква разлика дали ще извършиш малко или голямо престъпление, Серен прие, че в този случай трябва да се мисли с перспектива. Трябва да се решиш на малкото зло, за да спасиш големите неща.

Този, който обичаше Акте, в действителност беше Нерон. Не можеше да издаде тази своя любов. И то не само защото беше женен, тъй като за никого не беше тайна, че Нерон не живее с Октавия. Когато му обръщаха внимание, че пренебрегва жена си, отвръщаше грубо:

— Нека да се задоволява с одеждите си на съпруга!

Не от Октавия се страхуваше императорът, а от майка си — жена подозрителна, завистлива, щом става дума за влияние над сина й, безочлива. Ненавистта на Агрипина можеше да бъде смъртна присъда за момичето.

Като реши да помогне на Нерон, Сенека се ръководеше от различни съображения. Беше на мнение, че възмъжаващото момче трябва да има момиче. Добре е, че императорът се беше влюбил в нищо не означаващата Акте, отколкото в някоя омъжена жена от аристократичен дом, която със сигурност би започнала да храни големи амбиции. Много важно беше и това, че помагайки на императора в толкова деликатен въпрос, Сенека го свързваше със себе си и го отдалечаваше от майка му.

По този начин Серен влезе в кръга на личните приятели на Нерон. Той беше много по-възрастен от него, но на това не се обръщаше внимание, защото най-близкият приятел на императора, Марк Салвий Отон, също не беше негов връстник, а беше вече на 26 години. Той се харесваше на Нерон с цинизма и помислите си за забавления. Към най-невинните забавления на Отон като възмъжаващо момче спадаха нощните скитания из Рим с банда подобни на него, хващането на самотни граждани и подхвърлянето им върху пелерина. Той получи достъп до двореца благодарение на една освободена императорска робиня. Тя беше почти старица, но имаше големи познанства. Отон не се поколеба да се направи на страстно влюбен в нея, само за да може да си отвори пътя към двореца.

Серен добре се справи със задачата си. Нерон и Акте се виждаха тайно, а в двореца всички бяха убедени, че Серен е безкрайно влюбен и обсипва освободената робиня със скъпи подаръци.

Накрая — а това се случи в началото на 55 година — Агрипина узна всичко. Тя реагира по типично женски начин. Беше разгневена, че синът й се е осмелил да храни някакви чувства към друг, освен към нея. Крещеше:

— Значи моята снаха е слугиня! Моята конкурентка е освободена робиня!

Най-напред се опита със заплаха да откъсне Нерон от тази любов. Понеже не можеше да вдигне ръка нито срещу императора, нито срещу неговите приятели, започна да си отмъщава на прислугата за нейната мнима нелоялност. Много от робите бяха бити, мнозина от тях бяха изгонени от двореца. Това, разбира се, болезнено нарани амбициите на Нерон като владетел и възмъжаващ юноша. Почувствува, че с Акте и Сенека го свързва обща опасност. Да отстъпи вече не можеше, защото се равняваше на политическа катастрофа.

Не след дълго Агрипина разбра, че е направила грешка. Видя, че заплашвайки сина си, тя го блъска в обятията на Сенека. Промени тактиката си. Стана добра и разумна. Молеше Нерон:

— Защо не вярваш на майка си? На мен можеш спокойно да повериш всяка тайна. Моята стая е винаги отворена за тебе и в тишина ще разговаряме по всеки един въпрос.

Тази внезапна промяна на отношението й се стори подозрителна на императора. Въпреки това направи помирителен жест. Прегледа дворцовите съкровища и нареди да се изпратят на Агрипина най-прекрасните рокли и скъпоценности. Това беше един истински императорски подарък. Дори и враговете му никога не го обвиняваха в скъперничество.

Колко голяма трябва да е била изненадата му, когато узна, че майка му е дълбоко обидена. Защото Агрипина разсъждаваше с истинска женска логика:

— Дава ми само толкова, а ще вземе всичко останало. А на мен трябва да принадлежи всичко, защото благодарение на мене той притежава властта!

Агрипина открито говореше за това, изглежда желаеше синът й да научи колко болезнено я е засегнал и да поправи грешката си. Случи се обратното. Нерон окончателно се откъсна от майка си.

Сега върху Агрипина падна тежък удар: Палас беше отстранен от заемания пост. Това стана спокойно. Освободеният роб запази цялото си огромно състояние и изрично беше споменато, че няма да се прави ревизия на сметките от миналите години. Отивайки си от Палатин, Палас продължаваше да бъде един от най-влиятелните и богати хора на Империята; остана член на сената. Надзорът на финансите Нерон предаде на своя доверен освободен роб на име Фаон; следователно и той вървеше по следите на Клавдий, когото толкова много иронизираше.

Почвата се изплъзна под краката на Агрипина. Та нали Палас беше неин съюзник от години. Нервна и яростна, тя започна да постъпва абсолютно непочтено.

Смъртта на Британик

Майката заплашваше Нерон:

— Британик е вече пораснал. Той е синът на императора и на него принадлежи тронът. А междувременно владетелят си ти, осиновеният син, и управляваш така, че обиждаш майка си. Тогава нека станат известни всички престъпления на нещастния дом. Ще обявя по какъв начин се стигна до моята женитба с Клавдий и при какви обстоятелства той умря. Боговете спасиха Британик. Ще отида с него в лагера на преторианците и ще се изправя пред войниците. Ще видим как ще постъпят, когато чуят мен, дъщерята на великия Германик, когато видят Британик, сина на починалия император. А срещу нас нека застанат твоят Бур със счупената си ръка и словоохотливият професор Сенека.

Говореше така, като че ли беше нужно да се подхранва още ненавистта на Нерон към Британик. Императорът добре знаеше, че момчето се радва на симпатиите и състраданието на много от римляните. Говореше се:

— Роди се, за да управлява, а още не излязъл от детските години, загуби майка си, след това баща си и императорското наследство.

Нерон постоянно се измъчваше от мисълта, какво ще стане, когато Британик стане пълнолетен? Той имаше права над трона, но не е разрешено властта да се дели! А ако се намерят такива, които решат да използуват Британик за интриги, заговори, а може би и за преврат?

Това не бяха напразни тревоги. Приближаваше 12 февруари, денят, в който Британик навършваше 14 г. Малко след това трябваше да облече мъжката тога. Момчето не скриваше, че се смята за ограбен. Наскоро, в края на декември миналата 54 година, бяха весело празнувани Сатурналиите. Беше избран цар на забавлението, на когото всички трябваше да се подчинят. Цар, разбира се, стана императорът. Беше късно вечерта и всички се забавляваха чудесно, заповедите бяха остроумни. Накрая царят се обърна към Британик:

— Стани, излез на средата и ни изпей нещо ново! — заповяда той.

Това беше едно изключително злобно нареждане. Не беше лесно на младото момче да се представи пред няколко десетки пияни, приближени, на своя враг. Британик все пак не се поколеба. Застана пред полукръга от маси и полусофи на пируващите. Започна да рецитира спокойно и изразително. Още след първите минути в залата настъпи гробно мълчание. Британик говореше за това, как бе лишен от бащиното наследство. Недоброжелателите после се подиграваха, че Нерон най-много се засегнал не от думите на песните, а от нежния глас на Британик.

Това се случи преди два месеца. Сега ставаше дума не за песните и хубавия глас, а за предотвратяване действията на Агрипина. Нерон знаеше по-добре от всеки друг, че неговата майка е способна на всичко, и за да спаси своите позиции, няма да се спре пред нищо.

Нерон извърши приготовленията в най-голяма тайна. По-късно така разказваха за случилото се.

В дворцовия затвор се намирала отровителката Локуста. Същата, която по заповед на Агрипина бе приготвила смъртоносното питие за Клавдий. Тя била охранявана от трибуна Юлий Полион. Нерон заповядал да я извикат. Първата отрова се оказала много слаба. Британик получил само някои стомашни смущения. Императорът собственоръчно ударил Локуста, крещейки:

— Дала си му лекарство, а не отрова!

Локуста се защищавала:

— Количеството беше малко, защото не исках престъплението да стане явно.

А на това Нерон отговорил с подигравка:

— Разбира се, разбира се, аз трябва да се страхувам от закона!

Наредил да се приготви по-силна отрова в негово присъствие. Дал от нея на едно агне. То се мъчило в продължение на 5 часа, докато издъхне. Другата по-силна отвара изпробвал на едно прасе, което умряло веднага.

Такива слухове кръжаха по-късно за сътрудничеството между императора и отровителката. Как е било наистина, почти никой не знаеше и не можеше да знае. Затова пък мнозина видяха със собствените си очи това, което се случи в началото на февруари в голямата трапезария на императорския дворец.

Според обичая императорското семейство обядваше заедно. Британик, понеже беше дете, ядеше на отделна маса, заедно със своите другари. Те не бяха много, но Тит, синът на Веспасиан, беше все още тук. Ястията, които бяха поднасяни на Британик, се изпробваха най-напред от отделен прегустатор. По време на пира му донесоха някакво ядене, направо от кухнята. Прегустаторът го опита и го побутна към момчето, но то не искаше да го яде, понеже беше още много топло. Веднага доляха чаша студена вода. Британик вкуси от него и след малко безжизнен падна на канапето. Тит, който лежеше до него, приближи до устните си супника, от който преди малко беше черпил неговият другар, но когато погледна към него, не взе нито капка. Британик не можеше да издаде никакъв звук. Задушаваше се. Някои от присъствуващите се надигнаха от местата си, а други останаха неподвижни. Очите на всички се обърнаха към Нерон. Той лежеше небрежно в своето ложе, като че ли нищо не се бе случило. Каза спокойно:

— Това е от епилепсията. От ранно детство страда от нея. Сега ще дойде в съзнание.

Агрипина, както и Октавия, истинската сестра на Британик, запазиха същото каменно спокойствие. Но в очите им беше изписан смъртен страх. Момчето бе изнесено от залата. Отново продължиха веселите разговори.

Тялото на Британик беше изгорено още същата нощ. Скромното погребение се състоя на следващия ден, в проливен дъжд. Прахът беше погребан в мавзолея на Марсово поле, който Август беше построил за членовете на своя род.

Едновременно бе издадено обръщение на Нерон до жителите на Рим. В него се оправдаваше бързината, с която беше извършено погребението, с това, че когато мъртвите са толкова млади, обичаите на прадедите го изискват. При толкова голяма скръб кому са необходими тържествени церемонии и шумни речи? След загубата на любимия си брат, императорът се надява само на републиката и в нея е утехата му. Вярва, че сенатът и народът ще докажат още по-горещо своята привързаност към него, тъй като той е последният представител на великия род.

Истинският автор на обръщението сигурно беше Сенека. Вероятно той знаеше и за приготовленията около убийството на Британик. Та нали имаше свои хора сред най-близкото обкръжение на императора. Стражата беше подчинена на Бур, в това число и офицерът, който охраняваше Локуста. И двамата наблюдаваха със страх как Агрипина се старае да спечели Британик срещу Нерон, а тяхното значение и сила бе свързано само с императора. Във всеки случай съветниците на Нерон не критикуваха неговото престъпление и не напуснаха двора. Напротив, развиха още по-енергична дейност в общодържавните дела. Смятаха, че това, което се случи, беше просто политическа необходимост.

Повечето от жителите на столицата бяха на същото мнение. Всички оплакваха нещастната съдба на Британик, но и всички единогласно признаваха, че държавата не може да има двама владетели. Старата легенда разказваше, че когато създали Рим, Ромул убил брат си Рем. Тази легенда символизираше горчивата истина: там, където става дума за единството и благото на държавата, трябва да отстъпят всички семейни чувства и обикновени морални принципи. Амбицията на израстващия Британик щеше да доведе рано или късно до конфликт, а може би и до гражданска война. Разбира се, Британик беше истинският наследник на трона, но дали щеше да се окаже по-добър владетел, по-разумен и по-величествен от Нерон?

Ловци на наследства

Постепенно тъжното ехо от смъртта на Британик заглъхна. В града се говореше все по-рядко и по-спокойно за това. Друг въпрос заемаше в момента мислите на столичните граждани. Въпрос наглед прозаичен, но в действителност интересуващ всички. Нерон и неговите съветници показаха голям политически талант, отвличайки вниманието на общественото мнение от неотдавнашната драма. Те предложиха нов проект за промяна в наследствените дела и процедурите по съставянето на завещания. Проектът веднага стана предмет на оживени дискусии и спечели много симпатии за новото управление.

Нямаше римски гражданин, който да не се интересуваше от тези проблеми. Всеки мечтаеше да получи наследство, защото нямаше по-лесен път за забогатяване, всеки се грижеше да има готово лично завещание. В това отношение римляните от векове бяха много старателни. Те отдаваха огромно значение на записването на последната воля според изискванията на закона. Поради често срещаните бездетни заможни семейства въпросът за унаследяването на имотите обикновено не беше прост. Съставянето на завещание беше изгодно, защото самото обещание на легата осигуряваше много приятели до гроб. Който умееше хитро да борави с тези обещания — понякога на принципа на взаимността — и умело да променя написаното, събуждайки все нови и нови надежди, той си създаваше положение и богатство. Кой не би подкрепил интересите на приятеля си, знаейки, че след неговата смърт ще получи част от събраното с труд богатство? Тези, които очакваха да получат от някого наследство, бяха уважавани от търсачите на наследство. Цялото общество беше заплетено в мистериозната мрежа на наследническите надежди, измами, изнудвания, а дори и престъпления. Често написаното бе фалшифицирано, често бе ускорявана смъртта на добродетеля, оставящ наследството.

Петроний не се отказа от удоволствието да осмее и това явление. Героите на неговата сатирична повест изслушаха по време на пиршество то у Трималхион следната реч на домакина:

— Приятели! И робите са хора, и те също са сукали мляко от майка си, макар че ги е сполетяла лоша съдба. И все пак — нека да съм жив и здрав, скоро ще вкусят свободата. Това е! В завещанието си освобождавам всички. На Филаргир завещавам един чифлик и жена му, а на Карион — една къща да я дава под наем, едно легло с постилки и завивки и двадесетинката му я плащам аз. Наследница ще ми бъде Фортуната: нека всички мои приятели се грижат за нея. А тези неща ги казвам открито, та робите ми още сега да ме обичат така, като че ли съм умрял.

Всички започнаха да благодарят на господаря за милостта му, а той изведнъж забрави шегите, заповяда да му донесат един препис от завещанието и под стоновете на робите го прочете от началото до края.[1]

Героите на Петроний попаднали по-късно в една истинска република на ловци на завещания. Това се случило при много драматични обстоятелства. По време на морска буря техният кораб потънал и приятелите по чудо се спасили. Вървейки към вътрешността на континента, те забелязали в далечината някакъв град. Срещнали един селянин, който им обяснил, че това е Кротон — древен град и някога един от първите в Италия. Корабокрушенците започнали да го разпитват що за хора живеят там и с какво се занимават. На техния въпрос селянинът отговорил:

— Скъпи мои, ако не сте търговци, сменете си професията и търсете друг начин да спечелите нещо. Ако все пак сте хора хитри и умеете да живеете в лъжа, то пътят е прост и вие вървите към добрата печалба. Защото в този град не цъфти наука, а честността и зачитането на обичаите не срещат похвала. Знайте, че всички хора в този град се делят на две категории — едните са ловци, а другите дивеч. Тук никой няма деца, защото който има свои наследници, не е канен на гости, нито на представления, нито може да ползува някои от градските удоволствия. Пренебрегнат, той се крие сред тълпата. Тези, които никога не са се женили и нямат близки роднини, достигат до най-високите почести. Ще влезете в град, който прилича на поле по време на заразна епидемия. Където и да погледнете, ще видите разпокъсани трупове, а над тях гарвани, които ги кълват.

Един от корабокрушенците, Евмолп, веднага подушил изгодата и казал:

— Харесва ми този начин на печелене! Защо да не разиграем една комедия? Ще натрупаме цяло състояние!

Измислили една приказка и я научили наизуст:

Евмолп загубил сина си, младеж с голям талант, даващ големи надежди. Нещастният старец напуснал родния град, защото не можел да сдържа сълзите си, като гледал всеки ден колегите и гроба на сина си. Корабът, с който отплувал, се разбил и 20 милиона отишли на дъното. Но не това била най-голямата болка на стареца, а липсата на съответно количество прислуга, което понижавало неговото достойнство. От няколко десетки души на кораба му останали само няколко — ето тези! А в Африка имал 30 милиона в земи и у длъжници и толкова много роби, че би могъл да завладее Картаген!

Те се уговорили, че Евмолп постоянно ще кашля и ще се оплаква от стомашно разстройство, ще отблъсква всички храни и ще говори само за парите, ще прави някакви сметки, ще проклина, че земята не му връща вложените капитали, ще се оплаква от неурожая, непрестанно ще поправя своето завещание. Останалата част от компанията ще играе ролята на негови роби. Тръгнали направо към града. Но мнимите роби започнали да се оплакват от тежките багажи. Особено Коракс, постоянно премествал торбата ту от едната, ту от другата си страна, проклинал бързината и казвал, че или ще хвърли торбата, или ще избяга с нея:

— Какво значи това! Мислите, че съм товарно животно или пък лодка за превозване на камъни. Наех се да работя като човек, а не като кон. Свободен съм също като вас, независимо че баща ми ме остави беден!

За да даде още по-голямо доказателство за своето недоволство, на всяка своя крачка изпускал въздух. Гитон се смеел на това до спукване, а Евмолп започнал да държи реч за същността на епичната поезия, илюстрирайки принципите с декламиране на своето произведение за гражданската война. Така с обиди, поезия и изпускане на въздух се довлекли накрая до града, който бил разположен на едно възвишение. Трудът им бил щедро възнаграден. Кротонските гарвани веднага усетили мършата. Ловците се събрали на тълпи и се състезавали кой да спечели благоволението на милионера, който едвам диша. Никога досега измамниците не са имали толкова голям успех. Евмолп все пак се притеснявал: какво ще се случи, ако някой хитър ловец изпрати разузнавач в Африка и разкрие нашата измама. А ако Коракс ги издаде от завист? Въздъхнал:

— О, богове и богини, колко е тежко на хората, които живеят извън закона! Винаги очакват това, което са заслужили![2]

Този петрониевски Кротон е явна карикатура на взаимоотношенията, съществуващи в цялото римско общество. До известна степен ловци на завещания и наследства бяха всички, без да се изключва императорът. Вероятно не един измамник се беше подредил добре, използувайки точно тази мания. Но все пак прелестите на лова и радостта от получаването на наследство хвърляха някои сенки, за които всички съжаляваха.

Тези сенки бяха декретите от времето на Август за задължението да се сключва брак и да се раждат деца. Всеки римски гражданин — мъжът от 25-та до 60-та си годишнина, жената от 20-та до 50-та си годишнина — трябва да бъде семеен. Ако бракът се прекъсне вследствие смърт или развод, трябва да се сключи нов и то най-късно до 2 години, освен ако от предишния брак няма най-малко три деца. Който не се съобразяваше с изискванията на декрета, подлежеше на тежки наказания според закона. Най-тежкото от тях бе това, че неженените не можеха изобщо да унаследяват, а бездетните получаваха само половината от това, което им е завещано.

В Рим нямаше публични обвинители, затова пък се ползуваха услугите на доносчици. Ако някой въпреки декрета вземаше наследство, ставаше жертва на тези бдителни пазители на закона. За своята смелост и принципност доносчиците получаваха по силата на закона значителна част от наследството.

Целият Рим с радост посрещна проекта за промяна на този декрет. Той не беше отменен, защото беше много уважаван като лично дело на Август; беше също така и потребен, защото бездетността и безбрачието преобладаваха във висшето общество. Бе решено да се намали силата на закона, като се ограничи наградата на доносчиците до една четвърт. Проектът стана предмет на разисквания в сената. Приет, той остана в историята на римското право като senatus consultum Neronianum.

Скоро след това влязоха в сила новите разпоредби за съставянето на завещания. Последната воля беше записвана на дъсчици; през техния отвор трябваше да преминава три пъти конец, с печат накрая. На свидетелите бяха давани за подпис само двете външни страни на дъсчиците, за да не могат предварително да се запознаят със съдържанието на завещанието. Разпоредено беше също, че този, който изписва текста, не може да фигурира в съответното завещание като наследник, та дори и на най-малка част от състоянието. Имаше и такива случаи, при които писарите самоволно надписваха за себе си значителна част в завещанието.

Всички тези разпореждания бяха насочени против фалшификаторите на завещания, които се рояха по това време в цялата Империя. Затова бяха посрещнати с признание като правилни и ползотворни. Злите езици може би щяха да забележат, че владетелят, който толкова много се грижеше за законното спазване на завещанията на своите поданици, до този момент не беше оповестил публично завещанието на своя осиновител — императора Клавдий. Дали подозираше, че последната воля на починалия е била фалшифицирана? А може би — подхвърляха по-злобните — Нерон още не беше успял да го фалшифицира.

[1] Петроний, Сатирикон, с. 67 (превод Д. Бояджиев). ↑

[2] Петроний, Сатирикон (превод Л. Стаф) (преразказ), с. 116–125. ↑

Последната победа на Агрипина

Независимо от това, че общественото мнение бе заето с въпросите за наследствата и завещанията, никой не губеше от очи събитията в Палатин. Много се говореше за големите благодеяния, с които Нерон обсипваше своите приятели. Мнозина от тях получиха точно сега като подаръци от императора земи, къщи и вили. Хората разправяха:

— Всичко това е, за да се забрави бързо за неотдавнашното престъпление — смъртта на Британик!

Подаръците бяха правени главно с посредничеството на Бур и Сенека. По този случай философът не забрави и своето собствено финансово състояние. Не след дълго богатството му беше оценено на 300 милиона сестерции, малко по-малко от това на Палас.

Тази императорска щедрост беше посрещната с общо разбиране и смятана дори за необходимост. Известно беше на всички, че Агрипина не си губи времето и вече има много привърженици. Отнасяше се нежно към Октавия и любезничеше с офицерите и войниците от гвардията. Приемаше изтъкнати представители на аристократическите родове. Хората се замисляха как ще реагира Нерон на тези действия от страна на майка му, които явно бяха насочени към съставянето на някаква вражеска на властта група.

Отначало императорът се ограничаваше само с оплаквания:

— Ако така продължава, ще се откажа от властта и ще замина за остров Родос!

По този начин искаше да покаже на обществото до какво могат да доведат големите амбиции на Агрипина; искаше да се представи като нейна жертва. След като оплакванията и заплахите не помогнаха, изрази недоволството си по значително по-ясен начин. Най-напред премахна постовете от преторианци и германски наемници, които бяха на почетна стража пред апартаментите на майка му. След това й заповяда да напусне императорския дворец и да се пренесе в дома, в който някога живееше Антония, майката на Клавдий. Тук той я посещаваше много рядко и влизаше при нея винаги заобиколен от офицери.

Почти всички се оттеглиха от Агрипина. Посещаваха я само някои дами. Според мнението на политиците и клюкарите, събиращи се във винарните, упадъкът на гордата жена — само преди няколко месеца истинска владетелка на Рим — беше пълен и окончателен.

Ето защо голяма сензация предизвика новината, която обиколи столицата през един прекрасен ден на 55 година. През изминалата нощ и в ранните часове на деня в императорския дом се разиграло драматично събитие. Според разказите на прислугата случило се следното:

Както обикновено Нерон пирувал до късно през нощта. Понякога се случваше да прекарва край трапезата и по 12 часа — от обяд до късно през нощта. От време на време се освежаваше, къпейки се в гореща вода през зимата и с хладна — през лятото. По едно време в залата влязъл един от любимите другари на неговите пиршества и забави, танцьорът Парис. Бил навъсен и разтревожен от нещо. Всички веднага забелязали това. А когато застанал до императорската сова и започнал да говори, страх обзел събраните. За тези, които не можели да чуят думите му, бил достатъчен изразът на Нероновото лице.

Нямало повод за съмнение в истинността на Парисовия разказ. Той изброявал имената на хората, благодарение на които е научил това — всичко изглеждало напълно вероятно! Негов непосредствен осведомител бил Атимет, с когото той прекрасно се познавал, та нали и двамата били освободени роби на една и съща господарка — Домиция, лелята на Нерон. Атимет му разкрил тайната, защо именно Парис имал пряк и свободен контакт до императора. А откъде е имал Атимет тези сведения? От негови познати, които били клиенти на Юния Силана. Тя принадлежала към онези дами, които посещавали постоянно Агрипина. Силана научила всичко и предала информацията чрез посочените хора, а именно, че Агрипина има намерение да се омъжи за Ребелий Плавт и с негова помощ да отстрани Нерон и да завладее Империята.

Планът изглеждаше реален и поради това опасен. Ребелий Плавт беше потомък на Цезар Август и то в същата степен, в каквато и Нерон. Беше само малко по-възрастен. В такъв случай този план оправдаваше контактите на Агрипина със старата аристокрация и нейните опити да спечели преторианците.

Нерон поиска веднага да изтича при майка си. Беше убеден, че държавният преврат е вече в действие и неговият живот е заплашен от смъртна опасност. Все пак Бур успя да успокои и задържи императора. Посъветва го да изчака нощта и даде възможност на Агрипина да направи пояснения.

Рано сутринта в стария дворец на Антония се появиха Бур, Сенека и няколко освободени роби, доверени на императора. Следствието водеше Бур, тъй като това беше в неговите компетенции като изпълняващ длъжността префект на преторианците. Сенека не изпълняваше никаква официална длъжност и формално присъствуваше като свидетел на разпита. Агрипина доказа, че наистина в жилите й тече императорска кръв. Въпреки че беше изненадана, отговаряше с гордост и сигурност в себе си. Веднага се издигна над жалките клевети на доносниците. Достатъчно бе да припомни само някои факти, за да докаже изцяло низостта на обвинението.

Изворът на интригата беше женската завист и омраза. Преди години Юния Силана трябваше да отстъпи съпруга си на Месалина. След това искаше да се омъжи за един богат аристократ, но Агрипина попречи на този брак. Нито една жена не би простила това на друга! Юния създаваше впечатление, че продължава да бъде приятелка на Агрипина, но в действителност само търсеше начин да си отмъсти. А ако става въпрос за Домиция, та нали Агрипина и отне първия мъж Пасиен Крисп!

Разбира се, Агрипина не посочи пряко тези факти от миналото. Достатъчно бе, че предполагаше какви са истинските причини за интригата. Говореше:

— Не се учудвам на Силана, която никога не е раждала, не знае какво означават майчинските чувства. Родителите не сменят така лесно децата си, както безсрамните жени своите любовници. Бих била благодарна на Домиция за омразата й към мене, ако тя можеше да я изрази, като ме конкурира в извършване на добрини към Нерон. Но тя предпочете да създава някакви театрални приказки с помощта на своя наложник Атимет и танцьора Парис. Когато аз разчиствах пътя на сина си към властта, тя се занимаваше с обзавеждането на вилата си в Бая. Нека някой да ми докаже, че съм подстрекавала римския гарнизон, че съм нарушавала лоялността на провинциите и че съм тласкала към бунт робите и освобожденците на императора! Моята съдба е свързана с управлението и живота на Нерон. Ако Британик беше седнал на трона, щеше ли да бъде милостив към мен? Който и да стане император, сигурно веднага ще събере срещу мен легион обвинители. А те ще ми припишат не само изказване на необмислени слова — под напора на чувствата, — но и извършването на такива неща, които само синът може да прости.

Скоро след това се състоя разговор на Агрипина със самия Нерон. Той не беше само успокоен, но и съкрушен. Искаше да заличи впечатлението, че толкова лесно бе дал ухо на шепота на клеветниците. Агрипина веднага почувствува това. Не се защищаваше, не изтъкваше добрините, които беше извършила, а също така и не обвиняваше. Поиска да бъдат наказани за пример причинителите на интригите и наградени приятелите й. Императорът с готовност се съгласи.

Юния Силана бе изпратена в изгнание. Нейните клиенти бяха отстранени. Атимет — мнимият автор на заговора — заплати с живота си, затова че бе уговорил Парис да предаде на императора подобна информация. Само с танцьора нищо не се случи. Нерон наистина имаше слабост към артистите!

И така, за учудване на всички, Агрипина не само излезе цяла от засадата, приготвена да я погуби, но дори подобри своите позиции. Колко голям беше успехът й, общественото мнение установи, когато бяха обявени назначенията на четири важни поста. Всички новоназначени бяха по някакъв начин свързани с Агрипина!

Префект по снабдяването на столицата стана Фений Руф. Това беше отговорен пост. Трябваше да се организират постоянно и достатъчно доставки на храни, преди всичко зърно и олио за милионния град. Тези продоволствия идваха отдалече — от Сицилия, Африка и Египет. Към задълженията на префекта спадаше: определянето на сроковете, ритмичността на транспорта, което зависеше от капризите на морето и времето, грижата за доброто съхранение на стоките. Нарушеше ли нещо реда на доставките, в града се стигаше до паника и до сериозни безредици.

На поста префект на Египет бе назначен Клавдий Балбил. Изборът беше добър. Ученият астролог познаваше добре условията в своята родина, а с императорския дом от години го свързваха близки отношения. Та нали той беше съставил рождения хороскоп на Нерон. Разказваха също, че веднага след смъртта на Клавдий по молба на Агрипина той определил щастливия миг, в който Нерон трябвало да излезе от двореца и да застане пред преторианците. Назначаването на Балбил беше посрещнато от египетските гърци с радост. Всички помнеха, че преди 14 години Балбил бе взел участие в делегацията до император Клавдий и остро беше протестирал против действията на александрийските евреи. Наистина, в последно време споровете между гръцките и еврейските жители на големия град малко затихнаха, но жарта тлееше под пепелта.

Отдаването на наместничеството на страната край Нил в ръцете на Балбил беше прието като доказателство от местните гърци, че новият император застава на тяхна страна.

И в действителност беше така. Ненапразно учител на Нерон в продължение на много години беше Хайремон — враг на евреите. Още преди назначението на Балбил египетските гърци се постараха да спечелят благосклонността на младия владетел, поздравявайки го като бог. След него оказваха почести на Нерон — ентусиазирани и истински. Това намери израз дори и в надписите на монетите. Александрия притежаваше собствена работилница за сечене на монети, която изработваше от бронз разменни монети. Откакто Египет попадна под римско владичество, т.е. от времето на Август, от едната страна на монетата винаги бе главата на императора, неговото име, а от другата — някакъв символичен образ и надпис, понякога главата на жената на владетеля. До този момент съдържанието на тези надписи не значеше много и не беше разнообразно. Сега беше извършена коренна промяна. Най-интересните лозунги на монетите бяха:

Neos Agathos Daimon — Ново Божество Опекун.

Pronoia Neu Sebastu — Всемогъществото на Новия Август.

Likaiosyne — Справедливост; Eirene — Мир; Homonoia — Съгласие.

И така те свързваха с Нерон големи надежди, както с нито един владетел досега. Той трябваше да бъде начало на нова епоха. Като нов Август, божество-опекун, всемогъщ, трябваше да даде на света мир, съгласие и справедливост, а също така и благосъстояние, символизирано от монетите чрез фигурата на почитаната в Александрия Деметра, богиня на плодородието. Нещо, което заслужаваше да се отбележи, е, че на много от монетите продължаваше да бъде изобразявана главата на майката или на жената на Нерон — Агрипина или Октавия.

Египетските гърци уважаваха Балбил, както никой наместник досега. В околностите на големите пирамиди през миналия век беше намерена каменна плоча с гръцки надпис. Надписът съобщаваше, че тя е изработена от жителите на селището Бусирис:

„Тъй като Нерон Клавдий Цезар Август Германик, император, божество-опекун на света, след всички добрини, с които благослови Египет, даде и това най-голямо доказателство за своята привързаност, като ни изпрати за наместник Тиберий Клавдий Балбил. Благодарение на неговата благосклонност и добри дела Египет е богат с всички блага и вижда как от година на година се увеличават даровете на Нил, по-добре използува съответните разливи на божествената река.“[1]

Веднага след назначението Балбил замина за своята провинция. Вятърът бе попътен и след това с удивление се разказваше, че разстоянието от Сицилийския провлак до Александрия корабът изминал за рекордно кратко време — за 6 дни! Затова пък новият наместник на друга важна източна провинция — Сирия — изобщо не напуснал Рим и никога не видял страната, която трябваше да управлява. Този нещастен наместник беше Публий Антей, назначен едновременно с Балбил и също така свързан с Агрипина. Поводът, поради който беше отлагано неговото заминаване от столицата и фактическото му приемане на провинцията, намираше своето обяснение с обстановката на Изток. Да припомним тази обстановка. За да бъде спечелено отново влияние в Армения, завладяна от партите, преди няколко месеца за наместник на Кападокия бе назначен Корбулон. Той пристигна в Мала Азия през пролетта на 55 година. Срещна се с наместника на Сирия, Умидий Квадрат, който му предаде два легиона и известно количество помощни поделения. Умидий задържа на свое разположение същото количество войски и което е най-важното — той се считаше също така упълномощен за водене на военни действия. А смяташе така, защото неговите компетенции и тези на Корбулон не бяха точно разграничени, и то може би умишлено; съветниците на императора искаха двама наместници, които да си съперничат взаимно.

Случи се така, че в двора на цар Вологез в Ктезифон край Ефрат почти едновременно се появиха пратеници на Корбулон и Умидий. Царят на партите не се чувствуваше много сигурен в страната си, бунтът в една от подчинените му държави продължаваше, увеличаваха се признаците на недоволство сред претендентите за властта. Вологез прие създалото се положение и дори се съгласи да освободи заложниците. Той постъпи с ориенталска предвидливост. Заложниците бяха наистина членове на най-богатите партийски родове, но всички те бяха негови врагове.

Веднага възникна спор между пратениците на римските наместници кой от тях да приеме заложниците. Най-напред ги получи центурионът на Умидий, но в крайна сметка в границите на Империята ги доведе офицер на Корбулон. Сега пък се създаде конфликт между самите наместници. Умидий твърдеше, че неговата дипломация е склонила царя на отстъпки, а Корбулон поддържаше становището, че ако не беше пристигнал на Изток, партите никога нямаше да се съгласят на споразумение.

Нерон помири наместниците, признавайки и на двамата заслугите, а за себе си цялата слава. В чест на победата заповяда да се увият с лаврови клончета fasces (връзки пръчици), носени пред него от ликторите.

При това положение, ако императорът отзовеше Умидий и изпратеше новия наместник в Сирия, то позициите на Корбулон, и без това силни, щяха още повече да се укрепят. Той щеше да стане истински господар на Изтока. Това правителството не искаше да допусне. Затова след известно отлагане бе решено Умидий да остане в Сирия, а назначението на Антей — отменено.

За да спечели и народът нещо от успехите в Изтока, Нерон заповяда да бъдат организирани големи игри. Надзорът над приготовленията той предостави на Арунций Стелла, един от приятелите на Агрипина. Това беше четвъртото назначение след сдобряването на императора с майка му. Постът на Арунций бе отговорен и почетен, даваше огромна популярност сред най-широките маси на столицата.

В резултат от победата на Агрипина в известна степен се промени и съотношението на силите, които управляваха Рим. Това даде смелост на група влиятелни личности, които не само бяха близки на майката на императора, но и противници на Бур и Сенека. Тази група реши да ги отстрани от императора с помощта на добре замислени интриги или пък да подкопае доверието на Нерон към двамата съветници. Те обвиниха Бур и Палас в подготовка на преврат, чиято цел била да се постави на трона Корнелий Сула. Той беше потомък на славния диктатор от преди един век; беше брат на Месалина и мъж на Антония, дъщерята на император Клавдий от първия му брак. От гледна точка на своя произход той принадлежеше към хората, които бяха близки до императорския двор и при дадени обстоятелства наистина можеха да претендират за властта. Създателите на интригата разсъждаваха така: личността на Корнелий Сула ще събуди подозрението на императора. Той ще повярва в истинността на обвинението, още повече че не обича Палас. Та нали преди няколко месеца го освободи от длъжността „За финансите“ (A Rationibus). Така сигурно ще си помисли, че Палас прави усилие да си възвърне предишното значение чрез преврат. Авторите на заговора знаеха, че съдебният процес ще се проведе пред сената, където мнозина завиждаха на Бур за високия пост и почти всички не понасяха Палас. Когато се стигне до гласуване и двамата ще бъдат признати за виновни! Можеше да се предвиди, че падането на Бур ще повлече след себе си и отстраняването на Сенека от властта.

Но нещата се развиха другояче. Започна се от това, че тези влиятелни личности, истински автори на обмисления план, не искаха и не можеха да действуват открито. Не успяха да намерят никого от аристократите, който да стане обвинител. Накрая с тази роля се зае някой си Пет. Тъмна личност, защото се занимаваше професионално с изкупуването на имотите на хора, осъдени на конфискуване на имуществото, след което ги делеше и препродаваше. Всъщност самият обвинител подронваше достоверността на обвинението! Още по-знаменателна беше реакцията на Нерон. Имайки тъжен опит от разкриването на заговора срещу Агрипина, той веднага се оттегли от въпроса и го предостави за разрешение на сената. Тук, противно на очакванията на клеветниците, преобладаваха хора, които наистина не понасяха Палас, но още по-враждебно бяха настроени срещу доносничеството. Те правилно разбираха, че ако веднъж му отворят вратата и вземат сериозно отношение, сами ще станат негова жертва.

Случи се, че в състава на съдебната колегия, която трябваше да разгледа правдоподобността на обвинението, бе избран обвиняемият Бур! И то с пълно право на глас! Вторият обвиняем — Палас, открито се подиграваше с всичко. Когато доносчиците твърдяха, че той е включил в заговора и своите освободени роби, Палас най-спокойно отговори:

— Аз изобщо не разговарям с тези, с които живея под един покрив. Заповедите издавам с кимване на глава или с дигане на ръка. Ако трябва нещо повече, тогава пиша. Къде са моите подписи за това, за което говорите?

Обвинителят бе изпратен в изгнание. В далечна Юдея прокураторът Феликс с облекчение си отдъхна. Неговият брат Палас все още не беше загубил значението си.

[1] W. Dittenberg. Orientis Graeci Inscriptiones Selectae, nr. 666. ↑

Нощните забавления на Нерон

55 година завърши добре. Императорът се помири с майка си, позициите на Рим в Изтока се укрепиха, хората се радваха на игрите. Съветниците на Нерон можеха спокойно да гледат в бъдещето. Владетелят им предостави свобода на действие във всички държавни дела, а те от своя страна с нищо не пречеха на младежките му забавления, независимо от това, че те ставаха все по-весели.

Щом паднеше мрак, Нерон се преобличаше, слагаше шапка, каквато носеха робите или бедните освобожденци, и в компанията на свои избрани другари тайно напускаше двореца и тръгваше из града. Посещаваше най-долнопробните кръчми и винарни. Обикаляше улиците на кварталите на беднотията и на порочността. Свързваше се с хора от най-ниските слоеве. Често закачаше минувачите, връщащи се от нощни забави, понякога се стигаше до бой. Не един човек, а понякога и големец се изкъпваше принудително в отводните канали. Разюзданата банда си позволяваше дори да извършва обикновени грабежи, разбивайки магазини и будки. Императорът продаваше после откраднатите стоки на своите приятели на формални търгове в едно от тихите места в двореца. Случваше се, че в нощните побоища императорът попадаше на някой по-силен от себе си и сам получаваше удари. Така стана, когато веднъж опита да закачи жената на сенатора Юлий Монтан, който смело защити жена си. Императорът, срамувайки се от синините под очите, в продължение на няколко дни не се показваше никъде публично. Въпреки това Нерон нямаше намерение да си отмъсти на Монтан. Смяташе, че той има пълно право да наругае нахалния непознат. Но Монтан сам стана причина за своето погубване. Узна от доверени лица, кого е имал честта да пребие в тъмната улица, и изпрати извинително писмо. Императорът го прочете и каза:

— А, значи той е знаел, че вдига ръката си срещу Нерон!

Монтан бе принуден да се самоубие, затова пък неговата жена, красивата Калвия Криспинила, влезе в кръга на императорските приятели. Беше добра учителка по безнравственост.

От срещата си с Монтан Нерон извлече поука. В нощните му разходки от този момент започнаха да го съпътствуват офицери и гладиатори, като вървяха все пак на разстояние от него. Те се намесваха само тогава, когато настъпваше сериозен обрат.

Не след дълго целият град знаеше кой смущава нощната тишина. Атакуваните често се бояха да викат за помощ. Това беше добре дошло за истинските разбойници. Те безнаказано разбиваха жилища и магазини. Общественото мнение приписваше всичко на Нерон.

Сенека и Бур сигурно оправдаваха императора:

— Едва навършва 18 години, а младостта има своите права. А там, където става дума за големи държавни дела, проявява съобразителност, предвидливост и великодушие.

Именно великодушието Сенека смяташе за най-ценното качество на владетеля. От гледище на подчинения такова схващане беше напълно разбираемо. Той определяше това качество така:

„Това е да държиш духа си с юзди, когато имаш възможност да си отмъстиш. Това е снизходителност, която човек на висок пост оказва на подчинените си, когато трябва да определи наказанието.“

На великодушието Сенека посвети отделен трактат. Публикувайки го, искаше да постигне няколко цели: да похвали Нерон и да го убеди, че върви по правия път, прилагайки състраданието; да покаже на съвременниците си, че той — Сенека — е посадил в душата на своя възпитаник най-благородната добродетел и продължава да я поддържа; да предаде на поколенията образа на идеалния владетел — благосклонния Нерон, а също образа на идеалния съветник на управляващия — мъдреца Сенека. Доказваше:

„Какво ме накара да пиша за великодушието? Едно Твое изказване, Нероне. Помня го добре, защото не само аз се изпълних с възхищение, но и тези, на които след това го повторих. Благородно изказване, великодушно, свидетелствуващо за огромна търпимост. Не бяха това думи, предварително подготвени и предназначени за чужди уши. Каза ги изведнъж и показа как твоята вродена доброта трябваше да се съобразява със законите на определения Ти от съдбата пост. Бур, Твоят префект, човек прекрасен и роден точно за това, за да служи на такъв владетел, какъвто си Ти, трябваше да накаже двама разбойници. Помоли Те да напишеш кой от тях и по какви причини трябва да загине. Настояваше да вземеш най-после това отлагано решение. С нежелание Ти даде — Ти също не желаеше — листа за подпис. Тогава Ти извика: «Как бих искал да не зная да пиша!»“[1]

А когато Нерон мисли за величието на своята власт, такива са разсъжденията му, според Сенека:

„Само аз ли намерих признание сред всички смъртни? Мене ли избраха да изпълнявам на земята ролята на боговете? Аз решавам за живота и смъртта на хората, аз определям съдбата и състоянието на всеки. Това, което съдбата иска да даде на който и да е от смъртните, го изрича с моите уста. От моя отговор зависи радостта на народите и градовете. Без моето разрешение и благосклонност никъде нищо няма да разцъфти. Хилядите мечове, които държи в ножниците моята любов към мира, могат да бъдат извадени само при едно мое кимване. Аз определям кои народи да бъдат изтребени, кои да бъдат преселени, на кои да се даде свобода или да им се отнеме; кои царе трябва да станат роби, на чия глава да се сложи короната; кои градове да загинат и кои да бъдат създадени. Въпреки тази огромна власт няма да ме принуди да издавам тежки и сурови присъди нито гневът, нито буйната младост, нито лекомислието, нито упорството на хората, които могат да изчерпят търпението и на най-спокойните, нито пък желанието да покажа силата си чрез заплахи — проклето желание, но толкова често срещано във великите империи!“[2]

Преди една година, пишейки „Отиквяването“, чрез устата на Аполон Сенека оповести, че идва златен век, век на щастие и справедливост. И сега, в трактата на великодушието, не забрави случая да предскаже:

„Благосклонността на императора постепенно ще проникне в цялата Империя, във всички съставни части на този организъм и ще ги преобрази по свой образ и подобие. Ще се възродят в човешките сърца взаимната любов, честност, вяра и скромност. Ще отстъпят злото и престъпленията, ще зацари добрина и чистота във взаимоотношенията.“[3]

Не само Сенека славеше Нероновата мекота и щастието на новия век. Един поет, не много оригинален, но притежаващ известен талант, започна по онова време да съставя песни. Той започна да подражава на онези прочути Буколики, които преди почти сто години, по времето на Октавиан, създаде Вергилий. В първата идилия поетът — наречен Калпурний — въвежда бога на горите и планините Фаун. Той предсказва на своите подвластни, жителите на полетата и на дивите горски местности, часа на блажената радост. Стадата ще си пасат спокойно, където си искат, овчарят, без да се бои от бандити, дори през нощта няма да ги затваря в кошарата. Ще се възроди златният век. Ще се върне на земята богинята на Справедливостта. Младенец ще донесе щастие на света. Докато този млад бог господствува над народите, войната може само едно да направи: да разкъса в пристъпи на ярост собственото си тяло, защото ръцете й ще бъдат здраво завързани. Ще настъпи мир, истински мир, не този привидният, какъвто често е бивал, когато далечният враг наистина е бил победен, но острието на вътрешните раздори тихо се е забивало в сърцето на държавата.

Сега Състраданието ще изгони тази болест на мнимия мир и ще заповяда да бъдат прибрани страшните мечове в ножниците. Никой вече няма да види оковани във вериги сенатори, водени в траурен поход към мястото на екзекуцията. Ще опустеят затворите. Длъжността консул истински ще изпълнява своите функции, законът отново ще означава нещо. Нека се радват всички народи на юг и север, на изток и запад! Кометата беше знак от небето, че след смъртта на предишния владетел един благосклонен бог ще приеме в своите добри ръце отговорността за съдбата на великата държава на римляните.

Такива похвали и излияния са често явление в началото на всяко ново управление. Ако пък се обърнехме с въпроса към широките слоеве на жителите в столицата:

— Вече измина една година от Нероновото управление, наистина ли то изглежда добро и щастливо? — отговорът сигурно щеше да бъде положителен.

Нощните разходки на Нерон, въпреки че понякога бяха неприятни за закъснелите граждани, създаваха огромна популярност на младия владетел. Надсмиваха се на разсърдените големци, извадени от отводните канали. Разбиването на магазините се считаше за добра шега. Прощаваха на Нерон тези лудории: изглежда е овладян от буйността на младостта, радостта от живота, силата и остроумието. Какво от това, че този или онзи скитник е малко поударен, а алчният търговец хленчи над счупените си грънци? Сто пъти са по-добри тези нощни тревоги и шум от всесилността на тайната полиция и терора на доносчиците, които средното поколение добре помни от времето на Тиберий. Императорът знае как живеят обикновените хора. Не се самозабравя, не се затваря в двореца, разговаря с всеки в евтините кръчми. Интересува се от същите неща като обикновен смъртник: популярни песни, цирк и театър. И затова зрелищата са все по-чести и красиви. Огромна заслуга за всичко това има императорската благосклонност. В цирка надбягванията с коне достигнаха до 24 и продължаваха от сутрин до мрак. Председателите на партиите натрупваха състояния. Вече не се съгласяваха да наемат хора и коне за отделни турове, а само за цял ден. Цените толкова много се покачиха, че един претор, който трябваше да отбележи с игри получаването на титлата, реши да представи на зрителите не състезание с колесници, а с кучета!

Въпреки това през 56 година в Рим най-много се говореше не за цирка, а за театъра.

[1] Сенека, De dementia, II 1. ↑

[2] Сенека, De dementia, I 2. ↑

[3] Сенека, De dementia, II 2. ↑

Пантомимата

От времето на Август театралните сцени на Рим бяха заети само от един вид представления — пантомими. Това беше много особена зрелищна форма.

В нея участвуваше един-единствен актьор. Той можеше да използува само жестовете и танците, без да прави мимики, защото лицето му беше закрито с маска. С помощта на тези толкова прости и ограничени изразни средства той трябваше да представи на зрителите цялата драма, която обикновено черпеше съдържанието си от богатата съкровищница на митовете, и то от по-малко известните. Той сам пресъздаваше един след друг различните образи на драмата както мъжките, така и женските, при което най-много сменяше маската си. Танцуваше в такта на музиката, но оркестърът беше съставен само от няколко инструмента. Единственото словесно обяснение на това, което става на сцената, бяха песните, изпълнявани от хор.

Циникът Деметрий, учителят на Сенека, презираше театъра. Това произтичаше от основния принцип на цинизма: човек трябва да ограничава своите потребности и да се задоволява само с това, което му е абсолютно необходимо. Театърът положително не е безкрайно необходим за живота, защото не е нещо, сътворено от природата. Деметрий никога не гледаше пантомима и хулеше нейните поклонници:

— Танцьорът е съвсем незначителна фигура в цялото това представление. Зрителят се захласва само от музиката, флейтата, свирката и отмерването на такта. Актьорът тук нищо не означава, безразборно се върти, зрителят е очарован от неговите копринени дрехи, музиката и прекрасните гласове на хористите.

Пантомимистът Парис покани Деметрий на репетиция. Нямаше нито оркестър, нито хор. Актьорът изтанцува приключението на Афродита с Арес. Техните срещи видял богът на слънцето Хелиос и ги издал на съпруга на Афродита — Хефест. Той успял хитро да ги заблуди и ги хванал в леглото преплетени в най-гореща прегръдка. И така танцьорът показа подред тези забавни сцени и пресъздаде поведението на всички герои: и това, как се срещат любовниците, и това, как гори от срам богинята на любовта, и това, как страшният бог на войната трепери от страх.

Суровият циник не скри възторга си:

— Човече! Аз не само те виждам, но те и чувам. Ти говориш с ръцете си!

Естествено, че актьорите, които постигаха такива върхове на таланта, се радваха на огромна популярност, имаха хиляди и десетки хиляди поклонници. Печелеха милиони. Градовете им издигаха паметници и им признаваха високи титли. За благосклонността на пантомимистите се стараеха и най-заможните хора. Преди 40 години сенатът бе взел решение: забранява се на сенаторите да посещават актьорите в домовете им, големците нямат право да съпровождат по улиците пантомимистите. Забраната не беше спазена. Млади хора от най-висшето общество се държаха открито като слуги на славните актьори. Богати жени плащаха за тяхната любов. Пример даваше и императорският дворец. Калигула беше приятел с пантомимиста Мнестер, този същия, който по-късно стана любовник на Месалина и умря заедно с нея през 48 година.

Едновременно с това законът третираше артистите много строго. Римски гражданин, който играе на сцената, губеше честта си, както освободен от служба наказан войник, бандит, фалшификатор, лъжец; в дадени случаи можеше да получи телесно наказание; не можеше да заема никакви постове. Браковете на сенатори или на техни потомци с хора от театъра или с техни потомци бяха невалидни. На практика тези закони бяха спазени и прилагани само към бедните и малко известните артисти, такива, които на сцената играеха в царски дрехи, а във всекидневния живот се хранеха по-лошо от робите и спяха в дрипи.

Когато в представлението участвуваха славни артисти, редиците на ентусиазираните обожатели изпълваха докрай театрите. Общото възхищение увличаше даже и безпристрастните, а сред публиката седяха добре платени професионални клакьори. Артистите изключително много се интересуваха от ръкоплясканията, защото от тях зависеше тяхното заплащане, а също така символите на славата, палмите и венците. Затова не подбираха средствата, когато трябваше да се разправят с конкурентите си. Организираха въоръжени банди, подкрепяни и заплащани от богати поклонници. В театрите се стигаше до бой между тях, в който публиката вземаше участие със същия ентусиазъм, с какъвто наблюдаваше очарованието на танца. Това беше допълнителната атракция на представлението. Създаваха се театрални партии подобни на тези в цирка. Съвременниците се оплакваха от дивите обичаи. Не можеха да разберат, че избухването на страстите в цирковете и театрите беше нещо естествено и дори необходимо. Почти от сто години Рим не водеше нормален политически живот, нямаше почва за здравите, вродени във всяко едно общество, инстинкти за борба, конкуренциите, конфликтите във възгледите. Всичко в държавата беше само поза и лъжа. Нямаше идеи, имаше лозунги. Нямаше политици, имаше кариеристи. Нямаше партии, имаше само дворцови клики и циркови и театрални партии.

За да се въдвори спокойствие в театрите, по време на представленията беше въведена кохорта — 1000 добре въоръжени войници. Безуспешно. Още по време на Тиберий на сцената се стигаше до толкова тежки сбивания, че загиваха много от войниците, които се опитваха да успокоят възбудените тълпи. Непрекъснато се издаваха решения на сената и императорски разпореждания за изгонване извън границите на Италия артисти, виновни за създаването на безредици. И това не даде резултат, защото най-славните и най-виновните винаги успяваха да се защитят. А Калигула още в първите дни на своето управление премахна всички наказания, които засягаха пантомимистите.

В края на 55 година бе решено да се оттегли кохортата от театъра. Обясняваха го с това, че войниците се деморализират, като гледат безсрамните танци и участвуват в суматохата, а също, че това е опит да се провери дали публиката, лишена от въоръжена охрана, ще запази спокойствие.

Скоро стана ясно какъв беше истинският повод за красивия жест. Боевете на театралните партии избухнаха наново и то с още по-голяма сила. Почитателите на актьорите се замерваха с камъни и се биеха с дъски, изтръгнати от пейките. Сред участниците в тези кървави побоища с особено настървение се отличаваше един млад човек, който беше внасян в театъра на носилка. Отначало той действуваше скрит зад завесите, а след това започна да действува открито и смело. Веднъж собственоръчно разби главата на един благородник, който непредпазливо се беше приближил. Лесно бе да се отгатне кой беше този храбър младеж.

Веднъж се случи, че един от преторите заповяда да се арестуват няколко горещи поклонници на пантомимата. Когато ги поведоха оковани, неочаквано се появи народният трибун Антистий Созий и по силата на своите пълномощия, веднага нареди да се освободят арестуваните. Наистина, преди пет века, при самото създаване на Републиката, точно с тази цел бяха създадени народните трибуни, за да могат да помагат на всички, засегнати от държавните власти. В продължение на пет века трибуните с чест изпълняваха своята мисия, защото защищаваха простите хора пред злоупотребата от страна на големците и чиновниците, бореха се за гражданско равенство пред закона. Сега обаче всичко беше само илюзия, да не кажем — карикатура. Формално Републиката продължаваше да съществува, съществуваха и всички републикански учреждения, а също и народните трибуни. Но те изпълняваха само декоративна роля, придаваща блясък на Единствения, който държеше реалната власт.

Дали някой се беше замислил тогава, какъв трагичен символ на падането на свободата беше намесата на трибуна Антистий Созий? Формално той изпълняваше същата длъжност, както някога гракхите, радетели за социални и икономически реформи. Но какво направи той? Тържествено се застъпи за авантюристите и клакьорите. А изглежда направи това, за да се хареса на младия владетел, който пръв трябваше да бъде арестуван за създаването на безредици.

Тази жалостна комедия имаше своите сериозни последици. От случая се заинтересува сенатът. Хвана се за претора, на когото беше попречил Антистий. Разпали се голяма дискусия. Беше порицана дързостта на трибуна, случаят бе използуван, за да бъдат ограничени и без това привидните права на носещите тази титла.

Това отношение на сената беше разбираемо. От много поколения се водеше борба между тази опора на властниците и консерваторите с народните трибуни! Историческите годишници на Републиката бяха пълни със сведения за остри, а понякога и кървави сблъсъци. И въпреки че това отдавна бе история, в съзнанието на сенаторите все още живееха отминалите обиди и предубеждения. И ето че накрая дойде моментът за тържествуване над дръзките носители на лозунги за равенство. Наистина той дойде тогава, когато триумфът нямаше никакво значение, защото всички, и най-висшите, и най-нисшите, бяха равни пред императора.

Защо Нерон позволи тази победа на сената? Навярно сърцето му беше на страната на трибуна, защитил свободата на безредиците в театъра. Но и двамата съветници на императора, Сенека и Бур, бяха тясно свързани със сената. А трудно беше заради един толкова незначителен повод да се наруши политическата програма — принципът за съгласие и сътрудничество със сената.

Понеже боевете в театрите не преставаха, отново трябваше да се изпрати там кохорта и да се възстанови разпореждането, с което се прогонваха от Италия артистите-подстрекатели.

Мнозина от младите танцьори трябваше да напуснат Рим. Но Парис — любимецът на Нерон, остана. Колко благосклонен беше императорът, стана ясно при друг случай. Актьорът, както вече споменахме, бе освобожденец на Домиция, лелята на Нерон. И ето сега той заведе съдебен процес срещу своята стара господарка за връщане на парите, които й бе заплатил според обичая за освобождението си. Твърдеше, че в действителност той никога не е бил роб, Домиция фалшиво го е представяла за такъв, изнудвайки от него тези пари. Разбира се, всичко това звучеше съвсем фалшиво. Съдът все пак, съответно инструктиран, повярва на обвинителя и Домиция трябваше да изплати на Парис голяма сума.

В този случай не ставаше въпрос за пари. Присъдата беше равностойна с признаването на Парис за свободен човек, което значително подобряваше неговите обществени позиции. В сената се водеха разисквания точно по въпросите за освободените роби. Настояваше се за въвеждането на сурови наказания към онези освобожденци, които не изпълняваха своите задължения към господарите си, не им оказваха уважение и благодарност. Изискваше се даже при дадени случаи те да загубят своята свобода и отново да станат собственост на старите си господари. С този въпрос се заеха най-близките сътрудници на императора. Мненията бяха разделени. Част от съветниците се съгласиха със становището на сенаторите: освобожденец, който е извършил престъпление, трябва отново да стане роб. Посочваше се, че при създалото се положение най-суровото наказание, с което господарят може да заплаши своя неблагодарен освободен роб, е да го изсели на 100 мили от Рим. А прекрасната и разкошна Кампания се намираше на малко повече от 100 мили. Така че там се пренасяше мнимият изгнаник и живеейки спокойно, се присмиваше на господарския гняв.

От своя страна други смятаха, че едно такова решение ще създаде сериозни трудности. Освободените роби и техните потомци представляваха отделна група в обществото, многобройна и влиятелна. От нея произлизаха редица от нисшите служители и войниците от градските кохорти; дори много от сенаторските родове произхождаха от освобожденците. А на какъв принцип можеше да се отнеме свободата, дадена според обичаите и законните норми? Би трябвало да се предупредят господарите внимателно да освобождават и то само тези от слугите си, които наистина заслужават — или пък да използуват такава формула на освобождаване, която да предвижда отнемане на свободата при дадени случаи.

Такова беше преобладаващото мнение. Императорът съобщи писмено на сената, че във връзка с това не смята да издава никакви общи решения; оплакванията против освободени роби трябва да се разглеждат индивидуално.

Въпреки това дълги години управлението на Нерон се характеризираше с известна строгост по отношение на освободените роби. Техните потомци, дори и от второ поколение, не бяха избирани в сената.

Философът и робите

Тенденцията на всички решения на сената беше ясна. Той желаеше такива реформи, които да засилят обществената и финансовата позиция на едрата аристокрация. Към това бяха насочени както ограничението на правата на народните трибуни, така и декретът за контролирането на освобожденците от страна на техните господари.

Тази тенденция беше последователно поддържана от сенаторите и през следващата 57 година. Тогава Нерон стана консул за втори път. Той отбеляза това с решение за премахване на данъците при покупката на роби. Този данък беше въведен от Цезар Август и след това беше повишен на 4% от изплащаната сума. В интерес на собствениците с голямо количество роби беше премахването на данъка, който представляваше една сериозна сума, тъй като цените на робите, особено на тези, които имаха някаква квалификация, постоянно се покачваха. Все пак държавата не можеше да се откаже от толкова сигурен източник на доходи, които влизаха в съкровищницата, наречена aerarium Saturni, и формално оставаха на разположение на сената. Затова беше решено отсега нататък данъкът да се плаща от продавачите. Това беше едно наивно решение, при което купувачите нищо не печелеха, тъй като търговците просто повишиха с толкова цената на робите, колкото бе размерът на данъка.

Aerarium Saturni, наречена така, защото още от времето на Републиката тази съкровищница се помещаваше в подземията на храма на Сатурн, беше постоянно непосредствено в касите, намиращи се под прякото управление на императора. Те се наричаха Aerarium militare Fiscus. Разходите от съкровищницата на Сатурн не бяха малки: заплатите на хиляди нисши чиновници (заемащи високи постове, не получаваха заплата), доплащането за зърното, което се продаваше в Рим на по-ниски цени от пазарните, и поддържането на храмовете в столицата.

През 57 година Нерон направи прекрасен жест. Той даде на заем на касата на Сатурн 400 милиона сестерции от личните си пари! Жестът имаше също така свой исторически аспект, защото от предишните императори само Август беше подпомагал по този начин средствата на сената. Следователно Нерон показа, че желае да върви по стъпките на великия създател на Империята.

В действителност всичко това беше само илюзия. Още в края на 56 година беше извършена реформа по отношение на разполагането с касата на Сатурн. До този момент тя се управляваше от квесторите. Сега поставиха над тях двама префекти, които императорът назначаваше от бившите претори. Формално това беше връщане към положението от времето на Август, а всъщност означаваше, че старата републиканска съкровищница е пряко и изцяло зависима от императора.

Когато прие властта, Нерон оповести, че винаги ще постъпва по примера на великия Август. През всяка следваща година се потвърждаваше, че императорът сериозно се придържа към това свое красиво изказване. През 57 година сенатът прие декрет, който формално възобновяваше и разширяваше един декрет от времето на Август, а в действителност отговаряше на жизнените интереси на големите собственици на земи и роби.

Основното съдържание на Августовия декрет бе: наследството на човек, убит от робите му, може да бъде прието чак след като се накажат виновните с изтезание и смърт. За убийство се смята всеки акт на насилие, като промушване с нож, тласкане в пропаст, също така и отравяне. Всички роби, които в момента на убийството са били под един покрив с господаря си и в непосредствена близост до него, подлежат на наказание. Ако господарят се самоубие, не трябва да се наказват робите, освен ако са могли да му попречат и не са сторили това.

Към възобновения Августовски декрет бе направено допълнение: в случай че убийството е извършено от робите на единия от съпрузите, трябва да бъдат наказани и робите, които са собственост на другия съпруг. Всички роби, които са пребивавали в дома, в който е убит господарят им, трябва да бъдат изтезавани и наказани със смърт, дори ако в завещанието си той им е дарил свобода. Робите на съседите, които са чули виковете на убития господар и не са се притекли на помощ, подлежат на наказание, равно на това на убийците; същото се отнася, и за тези роби, които са напуснали своя господар в момента, когато е нападнат от бандитите.

Декретът беше жесток и беше прилаган, както показа бъдещето, с цялата си безпощадност. Четири години по-късно, през 61 година, един роб уби господаря си — Педаний Секунд, префект на града. Причините за убийството не бяха ясни дори на съвременниците. Вероятно е ставало въпрос за заграбване на пари, които робът е събирал, за да се откупи. Такъв личен капитал на роба, наречен peculium, юридически не е негова собственост, защото всичко, което той има, принадлежи на господаря му; все пак имаше обичай, че след връчването на парите, робът получаваше свобода.

Убиецът беше известен. Невинността на останалите роби на Педаний беше съвсем ясна. Те бяха около 400 на различна възраст и пол. Съгласно декрета от 57 година, всички трябваше да загинат. Вестта за това развълнува целия град. Огромни тълпи се събираха пред сградата, където заседаваше сенатът, и настояваха за милост към нещастниците. Също така сред сенаторите преобладаваше мнението, че трябва да се отмени смъртната присъда. Тогава става Гай Касий, главният и суров юрист, и извиква:

— Бившият консул стана жертва на предателство на своите роби в собствения си дом. Никой не ги спря и не ги издаде. Та нали е в сила още решението на сената, което предвижда смъртна присъда за всички роби, ако господарят им бъде убит от един от тях. Сега можете да узаконите безнаказаността. Но каква полза от високите постове, след като беше вдигната ръка срещу префекта на града? Как ще бъде защитен от голям брой роби, след като четиристотин не успяха да опазят Педаний? На кого ще се притекат робите на помощ, ако сега не вършат това?

Нашите деди не вярваха на робите, въпреки че тогава те се раждаха в техните земи и домове, така че можеха от деца да се привържат към господарите си. Сега сред нашите роби се намират хора от различни чужди племена. Техните обичаи са съвсем други, религията им непозната или нямат такава. Тази тълпа може да се държи в подчинение само със страх. Разбира се, че някои ще загинат невинни. Същото се отнася и за войска, която напуска бойното поле: всеки десети е побиван на кол, дори и най-храбрият. Няма пълна справедливост, когато става дума за пример, който да респектира. Това, което е несправедливо за един, може да бъде полезно за останалите.

Накрая, въпреки съпротивлението на много от сенаторите, победи мнението на Касий. Имаше опасност да се стигне до сбивания в града. Тълпи хора, потресени от жестокостта на тази явна касапница, грабнаха камъни и колове. Веднага беше издадено сурово обръщение на императора, порицаващо „сеячите“ на безредици. Кордони от войници заградиха пътищата, по които 400-те невинни хора, сред които жени и деца, вървяха към мястото на екзекуцията.

Нейната главна цел, както и юридическата й основа, т.е. решението на сената от 57 година, беше да сплаши робите от каквито и да е действия срещу своите господари. Те трябваше да се грижат за живота им, както за своя собствен, защото в случай на подозрение, че господарят си е отишъл от този свят от принудителна смърт, отиваха с него в гроба всички виновни и невинни.

Нечовешкото решение влезе в сила, когато на кормилото на държавата стоеше Сенека. Каквото и да се говори за него, той не беше жесток човек. А в писмата му за онова време има толкова мъдри изказвания за робството!

В писмо до свой приятел Сенека пише:

Мило ми беше да слушам от тези, които пристигат от тебе, че живееш приятелски със своите роби. Това е достойно за твоя ум и образование. Някой може да каже: Това са роби! Да, но и хора. Това са роби! Да, но и верни приятели. Това са роби! Да, но и ние сме роби, ако се вземе под внимание, че съдбата има същата власт и над робите, и над господарите. Разсмиват ме такива, които смятат, че е под достойнството им да беседват със своите роби. Този възглед сигурно произлиза от надутия обичай, според който господарят пирува, заобиколен от тълпа правостоящи роби. Господарят изяжда повече, отколкото може да поеме, и с прекомерното си лакомство натоварва разширения си стомах. И то само заради това, за да върне обратно всичко с по-голямо усилие, отколкото го е натъпкал! Нещастните роби нямат право дори да си мръднат устните или пък да кажат нещо. Камшикът наказва всеки шум. Не подминава дори такива случайни шумове като кашляне, кихане, преглъщане. Ако някаква дума наруши тишината, това предизвиква страшно наказание. Цяла нощ стоят гладни и неми. И това е причината, че тези, които трябва да мълчат в присъствието на своя господар, говорят за него; затова пък тези, които не само имат правото да говорят в присъствието на господаря си, но и да разговарят с него, тези, чиито уста не са запушвани, са готови да се изложат на всякакви рискове заради него и да привлекат върху своята глава надвисналата опасност. По време на беседите разговарят, а при изтезанията мълчат.

Знаем една поговорка, която най-добре характеризира тази надменност: „Човек има толкова врагове, колкото и роби.“ Те не са ни врагове, а ние ги правим такива. Няма да споменавам случаите на жестоко поведение и това, че не се отнасяме с тях като с хора, а като с животни, и това, че когато лежим на пиршествата, един избърсва повърнатото, а друг, скрит под масата, събира остатъците след пиянството. А ето някой реже печените птици. С опитна ръка разделя късчетата. Нещастник! Живее само, за да разрязва птици.

Ще осъзнаеш ли, че този, когото наричаш свой роб, е създаден от същия зародиш, от който и ти, вдишва същия въздух, по същия начин диша, живее, така и ще умре? Ти можеш да го видиш свободен, както и той тебе роб. Поражението на Вар беше провал за мнозина, родени под щастлива звезда, които имаха надежда, че благодарение на военната си служба ще стигнат до сенаторска титла, а ето че един от тях стана овчар, а друг пазач. Така че презирай сега човека, изпаднал в такова положение, в което можеш сам да попаднеш!

Не искам да се задълбочавам в тази огромна тема и да говоря за ползата от робите, към които сме надменни, жестоки и изпълнени с презрение! Моят основен принцип е: живей с по-нискостоящите от тебе така, както желаеш да се отнасят към тебе тези, които стоят над тебе. Отнасяй се с робите благосклонно, даже любезно, допускай ги до разговори, съвети и съвместен живот.

На това ще се възпротивят цял куп глезльовци: това е унизително, това е отвратително! Но ще видиш същите тези хора как целуват ръцете на чуждите роби… Ще попиташ: Е, как да бъде тогава? Трябва ли да допусна на масата си всички роби? Не. Така както не допускаш и всички свободни. Грешиш обаче, ако смяташ, че ще отблъсна някои поради това, че извършват мръсна работа — например гонене на волове или мулета. Няма да ги оценявам според службата им, а според обичаите им. Тези обичаи всеки сам си създава, а работа се получава случайно. Нека някои да седнат на твоята маса заради това, че са достойни, а други, за да станат достойни.

Това е роб! Но може би е свободен по дух? Това е роб! Е, какво, вреди ли му това? Покажи ми човек, който не е такъв! Един служи на властолюбието, друг на алчността, трети на амбицията, и всички са роби на страха. Ще ти покажа бивш консул, който е слуга на старица; богаташ, който е роб на млада слугиня; потомци на най-славни родове, които се държат като роби на пантомимистите. А няма по-презряно робство от доброволно приетото!

Бъди добър към своите роби, а не високомерен. Нека да те уважават, а не да се страхуват от тебе. Който е уважаван, той е и обичан. Любовта не може да съществува заедно със страха. Затова смятам, че постъпваш най-правилно, като се стараеш твоите роби да не се страхуват от тебе и ги наказваш само с думи. Защото с пръчка се напомня само на глухите същества.[1]

Сенека беше засегнал основно въпроса за робството и в своя трактат „За добродеянията“, написан в края на живота му. Там той разглежда дали робът може да бъде добродеятел на своя господар? Някои се противопоставиха на това, като твърдяха:

— Робът не може да стане кредитор на своя господар, дори ако му даде личните си пари. Наистина, той всеки ден служи на господаря си, придружава го в пътуванията, обслужва го, когато е болен, изпълнявайки добре ролята си. Но всичко това е служба, а не добродеяние. За последното говорим тогава, когато го прави някой, който не е длъжен. А робът няма право да откаже. Не може да се похвали, че е сторил нещо, което не може да откаже!

Сенека отговаряше на това.

— А ако робът се бие в защита на своя господар и излага живота си на опасност? А ако покрит с рани пролива остатъка от кръвта си и чрез смъртта си се старае да спечели време за господаря си, за да може той да се спаси? Ако никакви обещания на тиранина, никакви заплахи и изтезания не са склонили роба да издаде тайните на господаря си? Историята знае и такива случаи! Не наричаме ли това добродеяния?

Философът стигаше до извода:

— Заблуждава се този, който смята, че робството прониква в целия човек. Тялото е послушно на собственика и е прикрепено към него. Мисълта обаче си запазва пълна свобода. Тялото може да бъде продадено и купено, но духът не се поддава на робство. А това, което произлиза от духа, е свободно. Господарят не може всичко да заповяда, робът не трябва всичко да изпълни. Може например да откаже да участвува в постъпки, които заплашват сигурността на държавата или водят до престъпление. А има и такива неща, които господарят не може да откаже на роба си, като храна и облекло. Никой не нарича това добродеяние. Но ако господарят се погрижи за възпитанието на слугата си, това е добродеяние. Същото е и с роба: и той може да даде нещо от себе си, което прекрачва заповедите, задълженията. Колко много примери могат да се дадат тук!

Всички сме съставени от едни и същи елементи, едно и също е нашето начало. Никой не е по-благороден от другия, освен ако разумът му е по-възвишен и по-възприемчив. Един е светът, който ни ражда.[2]

Но същият този Сенека трябваше да признае на едно друго място: ненавистта на робите е погубила толкова господари, колкото и гневът на царете. А колко престъпления и прегрешения правят слугите. Обират своите господари, обвиняват ги, убиват ги, тровят и изоставят.[3]

За това, противно на своите възвишени възгледи, Сенека не гласува против решението и не се противопостави на екзекуцията на робите на Педаний. Реалността на живота и политиката често изискват да се отхвърлят идеалите на доктрината.

[1] Сенека, Epistulae, 47. ↑

[2] Сенека, De beneficiis, III 20 и 28 (преразказ). ↑

[3] Сенека, Epistulae, 4 и 107 (откъси, преразказ). ↑

Великодушието на Нерон

Аристократите бяха доволни. Интересите им напълно бяха уважени. Но и обикновеният римски гражданин имаше поводи да се радва с цялото си сърце.

И ето, в началото на 57 година императорът тържествено откри нов огромен амфитеатър. На гръцки амфитеатър означава „зрителна зала в кръг“, защото при тези строежи зрителната зала не беше полукръгла, а обграждаше от всички страни арената. Първият истински амфитеатър беше построен от Цезар в Рим през 46 година пр.н.е., 17 години по-късно, благодарение на старанията на Статилий Тавър беше построен малък каменен амфитеатър. Строителството на Нероновия амфитеатър беше направено с дървен материал и продължи една година. Целият Рим се чудеше на дебелината и височината на огромните греди, използвани при конструкцията. Амфитеатърът бе прекрасно обзаведен. Не бе забравено дори и за небесносиньото платно, което се закачваше над трибуните, за да предпази зрителите от горещите лъчи на слънцето.

В амфитеатъра се провеждаха гладиаторски борби, борби с диви зверове и демонстрации на битки. Нерон ги откри тържествено със зрелище, каквото Рим още не беше виждал. Най-напред арената беше напълнена с вода, в която плуваха различни морски животни. В това изкуствено езеро се появиха корабите на „персите“ и на „атиняните“, които проведоха помежду си истинска морска битка. След това водата бързо беше изпусната и на пясъка на арената се състоя сухоземна битка. Воюващите от двете страни бяха престъпници, гладиатори и роби. Кръвта обилно се лееше, но великодушието на императора подари живота на всички, даже и на престъпниците.

Друг повод за радост на народа стана така нареченото congiarium, т.е. раздаване на пари. Всеки беден гражданин на Рим получи по 400 сестерции. Щедростта на императора беше увековечена с монети, сечени със специален надпис.

Все пак не само римските граждани и жителите на столицата се ползуваха от благосклонността на Нерон. Точно по това време излезе указ на Нерон, много важен за населението на провинциите. Императорът забраняваше на наместниците да устройват каквито и да било игри, тъй като те обикновено се провеждаха за сметка на жителите, подчинени на наместника, и бяха особена форма за извличане на печалба. Трябва да потвърдим, че Нерон и неговите съветници бяха много сурови към такива злоупотреби с властта. Тогава пред сената бяха изправени няколко наместника, обвинени в кожодерство.

Един от тях беше Косутиан Капитон, неотдавнашен наместник на Цилиция в Мала Азия. Точно преди 10 години, когато по времето на Клавдий беше разглеждан пред сената въпросът за ликвидирането на адвокатските хонорари, двама души се изказаха много остро против Косутиан и Суилий. Те се противопоставиха, тъй като сами печелеха от нечистите адвокатски и съдебни машинации. Въпреки това проектът, подкрепен от повечето сенатори, беше приет, а още в началото на управлението на Нерон решението се повтори в по-строга форма. В сената всички бяха отрицателно настроени към Косутиан. Грабителството и злоупотребите, които той беше допуснал в Цилиция, бяха явни и скандални. Обвинителите добре почувствуваха атмосферата и атакуваха смело. Делегатите на провинцията намериха влиятелен съюзник в това дело в лицето на Тразеа Пет. Този бивш консул се радваше на голямо уважение като човек с неопетнена чест. Сенаторите охотно обвиниха Косутиан — отдавна ненавиждания доносник и посредник на най-тъмни дела. Той беше изключен от сената.

Ако наместникът, безспорно виновен, беше по-влиятелен от Косутиан, делото можеше да има неочакван обрат. Това доказа случаят на Еприй Марцел. Той бе обвинен почти едновременно с Косутиан за грабителства, извършени в провинция Ликия. Доказателствата не подлежаха на съмнение и Тразеа, привърженик на абсолютната справедливост, отново вложи целия си авторитет. Въпреки това всички обвинения паднаха от Марцел. Нещо повече, неговите обвинители трябваше да заминат в изгнание като жалки клеветници.

Такъв край на делото на Марцел можеше да се предвиди. Този човек наистина значеше нещо. Беше роден в семейство на бедняци, в Капуа. Със собствени усилия и необикновени способности беше достигнал до най-високи държавни длъжности и огромни богатства. Смяташе се, че има около 300 милиона. Длъжността претор бе заемал още по времето на Клавдий — вярно е, че само един ден, благодарение на тъжни обстоятелства. На 29. XI. 49 година Клавдий отне длъжността претор на младия Юний Силан, бивш годеник на дъщеря му Октавия; направи това в резултат на интригите на Агрипина и Вителий. Но все пак длъжността претор, макар и еднодневна, позволи на Марцел да заеме наместничеството на Ликия. Благодарение на извършените там грабителства и злоупотреби той умножи богатствата си, така че без усилия успя да подкупи много съдии-сенатори. И без това имаше широки контакти с много влиятелни хора. Важното бе, че му се носеше славата на един от най-добрите римски оратори. Нищо чудно, че по-голямата част от сенаторите гласува за оправдаване на Марцел!

Все пак самият факт, че обвиняваха човек толкова заможен, доказваше, че императорът и неговите съветници нямат намерението да оставят жителите на провинциите на милостта и безсърдечието на наместниците. Показателно беше, че делата на Косутиан и Марцел се разглеждаха публично пред сената, а не тайно в частните апартаменти на императорския дворец. Това засилваше вярата в програмните декларации на властта за справедливост, за обществено достояние на политическия живот, за сътрудничество със сената и великодушие към всички.

Делото на Помпония Грецина

Още по времето на Тиберий през 19 година се стигна до събитие, което някои осъдиха, други посрещнаха с насмешка, но за всички стана ясно колко огромно влияние върху женското въображение имат източните религиозни култове.

Павлина и Сатурник бяха задружно и щастливо семейство. И двамата млади, представителни и имотни, родени под щастлива звезда, живееха в съгласие и разбирателство, нещо, което рядко се срещаше във висшите слоеве на Рим. Напразно се стараеше да спечели благоразположението на Павлина един богат еквит, Деций Мунд. Нищо не помогнаха прекрасните подаръци и обещаните 200 хиляди денара за една нощ. Павлина прие това предложение като изключителна обида. Деций почувствува, че е погребал шансовете си завинаги. Беше влюбен до полуда, мислеше вече за самоубийство. Тогава с въпроса се зае освободената робиня на неговия баща. Ида. Зае се да уреди всичко успешно и то само за 50 хиляди!

В дома на Павлина се яви най-висшият по йерархия жрец на Изида; младата съпруга на Сатурник принадлежеше към най-горещо вярващите в египетската богиня. Жрецът помоли за личен разговор. Въпросът беше наистина секретен и необикновен. Ето че бог Анибус, развълнуван от дълбоката вяра на Павлина, я дари с особени чувства и я помоли вечерта да дойде в храма на Изида, където ще я чака разговор и легло. Павлина прие тази божествена покана с присъщата й покорност и дълбока радост. Не забрави да се похвали пред приятелките си, че е избраница на бога, а мъжа си помоли за съгласие. Сатурник, без да се замисли, даде съгласието си за участието й в това, както предполагаше, нощно богослужение в чест на екзотичното божество. В неговите очи жена му беше извън всякакво подозрение.

Павлина намери в храма прекрасно наредена маса и съпружеско легло. Жрецът загаси светлините и затвори вратата. В пълната тъмнина до леглото се приближи бог Анибус в човешки образ. Отиде си чак на разсъмване.

Три дни по-късно Деций срещна Павлина и с физиономия на победител й каза:

— В джоба ми останаха 200 хиляди денари, а ти и така беше моя! Ругаеше Деций, а на Анибус даде всичко!

Павлина призна на мъжа си какво се бе случило. Той от своя страна веднага се обърна към императора. Беше проведено следствие. Жреците на богинята и освободената робиня Ида бяха разпънати на кръст. Деций беше изпратен в изгнание, храмът на Изида разрушен, нейните статуи хвърлени в Тибър.

Това беше първото в историята на Рим голямо и кърваво преследване на чужда религия. Наивно е да се смята, че причината за тези преследвания беше само смешното приключение на Павлина. Култът към Изида отдавна беше съмнителен за властите и беше административно ограничаван.

Първият храм на Изида беше построен в Рим около 100 години преди Тиберий, в залеза на Републиката. Броят на вярващите в тази богиня бързо се увеличаваше и скоро обърна вниманието на сената. В продължение на няколко години, от 59 до 48 пр.н.е., четирикратно бе решавано да се съборят храмовете на Изида и унищожат нейните статуи в града. Безуспешно. Преследваният култ се възраждаше още по-силно. Цезар Август забрани построяването на светилища на египетски божества на територията на Рим, а неговият съветник Агрипа разшири забраната и за предградията на столицата.

Не трябва да се смята, че римляните бяха вражески настроени към чуждите култове и божества. Напротив. Приемаха ги дори официално, главно по време на Републиката, особено от Гърция и Мала Азия. Откъде тогава дойде тази голяма подозрителност към египетската богиня?

Кореняците римляни се смущаваха от тайнствеността на обичаите, тяхната пъстрота, емоционалност и пищност. В Рим се отдаваше чест на божествата по прост, сериозен и почти формален начин. А в храмовете на Изида някои тържества се превръщаха в театрални представления, в които вземаха участие тълпи от богомолци, като виковете и песните им се чуваха по всички околни улици. По този култ се увличаха жените, привлечени от богатото и прекрасно съдържание на мита за богинята, която плачейки, търси подло убития си мъж Озирис, намира го и радостно го връща към живота. Масовото участие на жени в богослуженията, достъпни само за вярващите, даде основания за клюки, че в храма стават масови оргии.

Отначало вярващите в Изида бяха хора от нисшите слоеве, роби и освобожденци, дошли от Изтока. Това породи страха, че под формата на религиозни обреди се създават тайни дружества с антидържавни цели.

Не без значение беше и фактът, че Изида бе дошла от Египет. По време на упадъка на Републиката отношенията с тази страна невинаги бяха приятелски. Те се влошиха още повече, когато египетската царица Клеопатра оплете в мрежите си Антоний. Октавиан, наречен по-късно Цезар Август, умишлено унищожаваше всичко, свързано с Египет. Да не забравяме, че Клеопатра беше заповядала да я представят и почитат като Нова Изида!

Растящата популярност на египетското божество не можеше да бъде спряна с никакви разпоредби. Култът към Изида действуваше на въображението, отговаряше на сърдечните потребности на хората, измъчени от живота. На тези, които бяха навлезли по-дълбоко в тайната на религията, тя даваше надежда за вечно щастие след смъртта.

Участието в тържествата и религиозните обреди представляваше сериозно преживяване за всички вярващи. Най-големият празник се провеждаше в края на октомври и първите дни на ноември. Цялото братство се вживяваше тогава в болката на богинята, загубила мъжа си. В храма кънтяха жаловни песни, молитви и оплаквания. А след три дни тъга изведнъж се разнасяше радостен вик:

— Открихме! Нека се радваме!

И отново в продължение на три дни в храма кънтяха радостни песни.

Изпълнен с настроение беше празникът на 5 март. Прекрасната процесия отиваше до морето, за да открие новия сезон за корабоплаването, прекъснат през зимния период.

Обикновено богослуженията се извършваха всеки ден. Вратите на храма се отваряха, отдаваше се чест на статуите на богинята и на божествата, които я придружаваха: Анубис, Серапис, Нефтис. Статуите се покриваха с цветя, а вярващите бяха пръскани със светена вода от Нил. Всички заедно пееха химни и се молеха. В тържествените моменти излизаха жреците, облечени в красиви пъстри одежди, със свещените символи в ръце. Обикновено обаче духовенството на Изида се обличаше, както всички египетски жреци, в дълги бели ленени дрехи, със старателно избръснати глави.

Вярващите в Изида бяха разпръснати по цялата Империя и поддържаха помежду си тесни контакти. Всеки почитател на богинята можеше да разчита на помощта на своите братя, в която и да е провинция.

Който признаваше Изида за своя господарка, не трябваше да отблъсква култа към другите божества. Жреците мъдро поучаваха, че тя трябва да бъде почитана като богиня над богините, която обединява в себе си силата и качествата на другите божества; те се явяват нейни местни превъплъщения. Изида е истинско име, открито пред жреците преди хилядолетия. Те проповядваха:

— Изида е милостива и пълна с любов. Който е сгрешил, може да изкупи своята вина и да поиска нейното опрощение. Който несправедливо страда, може да се моли за нейната помощ. Тя не забравя никого — без да взема предвид неговото състояние, богатство, възраст и здраве — всеки трябва да се обръща непосредствено към нея със своята болка.

Нищо чудно, че преследванията на Тиберий не дадоха никакъв резултат. Неговият наследник Калигула още през първата година на своето управление построи храм на богинята на Марсово поле, т.е. извън стените на града, но на територия, богата с много красиви постройки. Калигула не беше изключителен поклонник на Изида, но знаеше, че като скъса с политиката на Тиберий, ще спечели популярност сред простия народ. По-късно по същия начин постъпи Клавдий, а след него Нерон и съветниците му. Те самите страняха от култа към Изида, но не преследваха последователите й.

Нерон презираше всички божества. Единственото, което признаваше известно време, бе източната богиня Атаргатис, почитана главно в Сирия, и затова римляните я наричаха Dea Syria.

Като се съобразяваха по необходимост с култа към Изида, властите не искаха да позволят той да се разпространи сред висшите слоеве. Наистина беше немислимо жена от аристократическо семейство да стане почитателка на чуждестранна богиня и да посещава храмовете й наравно с освобожденците и леките жени! Никой още не беше забравил приключението на Павлина.

Помпония Грецина, обвинена през 57 година за приемането на чужда религия, принадлежеше към един от най-благородните римски родове. Беше жена на Авъл Плавт — военачалника, който през 43 година предвождаше похода в Британия. Беше дъщеря на благородник, който стигна до титлата консул. На млади години беше приближена на императорското семейство и особено на Юлия, внучката на Тиберий. В 43 година Месалина причини смъртта на същата тази Юлия. От този момент Помпония Грецина се оттегли от обществения живот. Държеше се така, като че ли беше непрекъснато в траур.

Може би точно това събуди подозренията, че Помпония е свързана с някакъв чужд религиозен култ. А може би Помпония наистина се интересуваше — чрез своята освободена робиня — от тайнствената наука за Изида, в която смъртта, болката и възкръсването играеха толкова важна роля?

По староримски обичай сенатът възложи разследването на това деликатно дело на мъжа на Помпония. Съществуваше принцип, че господарят отговаря за всичко, което става под покрива на дома му и има неограничена власт над жена си, децата и робите. При такива случаи властите се намесваха с нежелание. Плавт събра домашния съвет и той реши, след като се запозна със следствието, че Помпония е невинна. Сенатът прие въпроса за уреден.

По-късно някои смятаха, че Помпония беше заподозряна не в почитане на Изида, а във връзки с еврейството. Юдейската община съществуваше в Рим най-малко от един век. Беше многобройна и влиятелна, развиваше религиозна пропаганда, поради което имаше много привърженици, дори сред жените от висшето общество.

По времето на Тиберий едновременно с преследването на вярващите в Изида бяха взети остри мерки срещу евреите, живеещи в столицата. И в този случай известна роля изигра една жена. Наричаше се Фулвия, принадлежеше към високопоставен род, имаше голям интерес към религията на юдеите, а накрая дори я прие. За да докаже своята набожност, подари на Ерусалимския храм скъпи дарове. Тя повери тези скъпоценности на четирима души, които я въвеждаха в тайните на ордена. Оказа се обаче, че тези набожни учители са обикновени лъжци; избягаха, вземайки със себе си предназначените за храма злато и пурпур. Обидената Фулвия се добра с помощта на мъжа си чак до императора. Нейното оплакване обърна внимание на властта за голямата популярност на юдаизма. И без това не липсваха сред големците врагове на евреите; към тях принадлежеше също и Сеян — всесилният по това време префект на преторианците.

Ето защо репресиите бяха сурови. В армията бяха мобилизирани 4000 млади евреи от Рим и изпратени в Сардиния, под предлог за борба с тамошните разбойници. По това време островът беше див, условията за живот повече от сурови и мнозина от изпратените там загинаха без вест. Част от римските евреи отказаха да приемат оръжието, за което им бяха наложени най-жестоки наказания.

Отначало Клавдий беше положително настроен към евреите. За това свидетелствуват неговите декрети от първите години на управлението му, потвърждаващи привилегиите, които евреите притежаваха дотогава. Обаче по-късно, вероятно през 49 година, в римското братство избухнаха безредици на религиозна основа. Императорът не желаеше да вниква в причините за безредиците. Забрани на евреите да се събират, което на практика направи невъзможен религиозния култ. За това една част от евреите напусна тогава столицата. Някои от тях се преселиха в съседните градчета, а други заминаха за различни провинции. След време декретът — въпреки че не беше отменен — бе забравен. Римското братство продължи да съществува и да привлича нови привърженици; наричаха ги прозелити.

Изглежда Помпония Грецина не принадлежеше към тези привърженици на юдаизма, но положително не беше християнка. Тази легенда беше създадена много векове по-късно; тя се опираше на една бележка на Тацит, че Помпония е живеела в тъга. Тацит все пак ясно казва, че тя е потънала в тъга след смъртта на Юлия през 43 година. По това време християнството е правило първите си стъпки в Юдея и не е развивало никаква мисионерска дейност в други страни.

Защо е трудно да признаем Помпония за прозелитка на юдаизма? Отговорът е прост: по това време имаше дами, равни на нейното обществено положение, които не скриваха своите симпатии към еврейството и никой не ги обвиняваше за това. Към тези жени принадлежеше и тази, с която съдбата на Нерон от 58 години започна все по-тясно да се преплита.

Попея Сабина

Дядото на Попея произхождаше от Помпей. По времето на Август, през 9 година, същият този Попей Сабин заемаше длъжността консул, а след това в продължение на 24 години — почти четвърт век — беше наместник на три балкански провинции: Мизия, Македония и Ахая, което означава днешна Гърция, част от Югославия, България и Румъния. Той имаше големи заслуги като администратор и се прочу като прекрасен военачалник.

Неговата дъщеря Попея Сабина се смяташе за най-красивата жена по това време в Рим. Тя се омъжи за младия аристократ Тит Олий, чийто род също произхождаше от Помпей. Бракът беше краткотраен. През 31 година Олий, изправен пред прага на кариерата си, напусна този свят. Точно през тази година императорът Тиберий узна за заговора на своя префект на преторианците — Сеян. Всички, заподозрени в подкрепа на Сеян, заплатиха с живота си. Сред осъдените беше и съпругът на прекрасната Попея. Той осироти малка дъщеричка, която по-късно носеше не неговото фамилно име, а това на майка си като по-известно.

Шестнадесет години по-късно завистливата Месалина предизвика смъртта на Попея-старша. Тя я забърка в делото на Валерий Азиатик и хвърли подозрението, че пантомимистът Мнестер — с когото сама флиртуваше, — е любовник на Попея. Младата Попея тогава беше на 18 години. Тя чула как доносчиците заплашват майка й със затвор и изтезания. Гледала безсилно как спущат в гроба тази красива жена в разцвета на годините си, боготворена от Рим. Цялата драма продължила само няколко часа. С какви думи майката, доведена до самоубийство, се е простила с дъщеря си?

Попея беше наследила хубостта на нещастната си майка. Светлозлатистата коса, такава рядкост на юг, я превръщаше в почти екзотична красавица. Тя старателно се грижеше да запази красотата и свежестта си. Веднъж казала:

— Бих искала да умра преди да повехна! Не само се къпеше в магарешко мляко, но и използуваше специални кремове, които много години по-късно все още се намираха сред най-ценните козметични средства, употребявани от богатите римски дами. Унаследеното от дедите й състояние беше огромно, така че Попея можеше да си позволи всякакъв лукс.

Попея беше не само красива. Беше образована жена и високо интелигентна. Дори враговете й признаваха, че разговорът с нея е истинско удоволствие. Интересуваше се от въпросите на религията и беше силно свързана с еврейството. Един еврейски писател я нарече по-късно набожна жена. Сред приближените й, както във всички богати римски домове, не липсваха астролози.

Като разумна съпруга, Попея държеше винаги за спазването на мнима скромност. От дома си излизаше рядко и се показваше само с прикрито лице. Това й спечели мнението на хората като за добродетелна жена и й придаде чара на тайнствеността. Разбира се, кръжаха клюки, че има много любовници. По-късно се изясни, че никога не й е влияел темпераментът, а изключително студената й пресметливост.

Първият мъж на Попея беше Руфрий Криспин, който по времето на Клавдий няколко години изпълняваше длъжността префект на преторианците. Именно той през 47 година арестува Валерий Азиатик, с чието дело беше свързана съдбата на майката на Попея. През 51 година Агрипина отстрани Руфрий и повери предводителството на преторианците на Афраний Бур.

От брака й с Руфрий се роди син.

В столицата нямаше единодушие за начина, по който Нерон е завързал близко познанство с Попея. Факт беше, че през 57 година Попея се разведе с първия си мъж и се омъжи за Отон. От нейна страна това беше несъмнено едно разумно решение, тъй като Отон спадаше към най-близките приятели на императора, а Руфрий не значеше вече нищо в политиката. Отон превъзхождаше бившия префект на преторианците с младостта си; той беше почти връстник на Попея.

Хората, които обичаха да съставят скандални историйки, по-късно разказваха:

Нерон познавал Попея от по-рано; бракът й с Отон бил фиктивен; трябвало да се създаде параван за императорската любов. Но прекрасният план се провалил, защото Отон се влюбил в Попея и изобщо не мислел да я дели с Нерон. Случвало се понякога императорът да стои с часове пред заключените врати на приятеля си, стараейки се с молби и заплахи да си върне „депозита“.

Историйката беше забавна за мнозина, но в нея нямаше и капка истина. Нерон се беше запознал с Попея вече като жена на Отон и се заинтересува от нея поради невнимателността на приятеля му, който се хвалеше, че има изключителна красавица в къщи. Още при първия си разговор с императора Попея поведе нещата безпогрешно.

За опитната жена не беше трудно да привлече младия човек. Попея беше най-малко на 28 години, а Нерон на 21. Даде му да разбере, че й се харесва, а когато страстта му се разпали, напълно се промени. Беше отблъскваща и студена. Говореше му направо:

— Сегашният ми брак напълно ме задоволява и не искам да го разтрогвам. Отон е прекрасен! Ти живееш с тази освободена робиня Акте. Това е отвратително и недостойно!

Нерон беше държан в юзди като млад кон. Въжето беше ту отпускано, ту отново силно притегляно. Той се въртеше в кръг и не знаеше в действителност какво да предприеме. Своят гняв изливаше върху приятеля си, чиято жена ухажваше. Как си позволяваше да бъде ревнив? Как могат да го сравняват с него — императора?

Отношенията между двамата млади хора чувствително се влошиха. Попея сигурно се усмихваше дълбоко в себе си. Всичко се развиваше успешно.

Падането на Суилий

58 година даде на Попея още един повод за радост. Суилий, този, който преди 19 години беше подтикнат от Месалина да обвини майка й, бе изпратен в изгнание. Той беше вече старец, почти на 70 години. Ето защо си позволяваше всичко. Не се съобразяваше с никого, независимо от това, че като професионален обвинител по времето на Клавдий имаше много врагове. Какво ли пък можеха да му направят? Беше преминал през всички степени на кариерата. Дори известно време заемаше длъжността консул; беше наместник на Азия, събра огромни богатства, в момента неговият природен брат Корбулон командуваше Източната армия. Многогодишният съдебен опит беше научил Суилий, че най-добрият начин за самоотбрана е атаката. Знаеше, че толкова влиятелният сега Сенека храни към него ненавист. Причината бе ясна: преди години именно Суилий допринесе за изгнанието на Сенека и Ливила. Все пак старата лисица добре се ориентираше, че позицията на съветника на императора предизвиква завист сред сенаторите. Защо да не използува това? Защо да не покаже какъв е наистина този възвишен Сенека? Суилий имаше особена причина да мрази Сенека, смяташе го за истински автор на декрета за премахването на адвокатските хонорари, които бяха главният източник на богатствата за този — в зависимост от ситуацията — обвинител и адвокат.

Затова Суилий хулеше Сенека по всякакъв начин.

— Той ненавижда приятелите на Клавдий, защото по време на неговото управление бе изпратен в изгнание. Но напълно заслужаваше това! Занимава се с безполезна наука и ръководи неопитния младеж; нищо чудно, че завижда на тези, които защищават гражданските права с живата си неподкупна реч. Аз бях квестор на Германик, а той съблазни дъщеря му Ливила. А какъв ум, какви философски науки му позволиха в продължение на четиригодишното му приятелство с императора да спечели 300 милиона? Хвърля мрежи в столицата на всички бездетни и отнема техните завещания. В Италия и провинциите дава пари на заем с лихви! Аз имам малко състояние и го спечелих със собствения си труд. Предпочитам да се изложа на всякакво обвинение и на всякаква опасност, отколкото да склоня чело пред човека, който е постигнал всичко благодарение на щастлива случайност!

Изводите на Суилий бяха твърде нагли. Този негов „собствен труд“ означаваше: обвиняване на невинни хора, защищаване на явни престъпници, посредничество в най-тъмни дела. Още при управлението на Тиберий, Суилий трябваше да отиде в изгнание, тъй като бе доказано, че като съдия е взел пари от една от страните. По времето на Калигула се завърна в Рим, но само защото този император се ожени за природената му сестра — Цезония.

Във всеки случай обвиненията на Суилий огорчиха много Сенека. Но трудно можеха да бъдат отречени — богатството на философа бързо се увеличаваше. Това обърна внимание на мнозина. По Рим кръжаха язвителни подигравки срещу милионера-философ. Няколко години по-късно, пишейки трактат за „Щастливия живот“, Сенека с явно раздразнение отхвърляше възгледите на тези, които искаха да видят всеки един мъдрец бедняк. Издигаше глас:

„Не забранявай на философите пари! Та нали мъдростта не е осъдена на бедност! Философът може да притежава огромни състояния, но само да не са отнети от някого със сила и да не са опетнени от нечия кръв. Трябва да ги постигне, без да обиди някого и без подли интриги. А доходите от тези богатства трябва да бъдат също така благородни и чисти, както и разходите. Такова богатство няма да бъде трън в очите на никого, може би само на завистливите. Ще бъде винаги благородно, независимо че много се е увеличило. Там ще се намерят много предмети, които всеки би искал да притежава, но няма да има нищо, което някой може да посочи като свое. Защо умният човек трябва да отблъсква от себе си благосклонността на съдбата? Разбира се, че с това, което честно е спечелил, няма да се хвали или срамува. Никакви мръсни пари няма да влязат в дома на мъдреца, но няма да бъде отхвърлено богатството, получено благодарение на щастието и честността. Може да се пътува и пеша, но всеки предпочита да използува кола. Същото е и с мъдреца: ако има случай да забогатее, ще го използува, без да се колебае.“[1]

Сенека чака четири години случай да унищожи Суилий — именно до 58 година. Тогава започна и бързо напредна романсът на императора с Попея, дъщерята на една от жертвите на Суилий. Това вдъхна смелост на философа. Най-напред мислеше да организира процес за грабителствата, които Суилий е допуснал като наместник на Азия в края на управлението на Клавдий. Но все пак такъв процес щеше да трае дълго, защото обвиняемият имаше право в продължение на една година да събира свидетели и доводи за своята невинност. Накрая Сенека избра друг път. Поведе нещата така, че Суилий бе обвинен пред сената за погубването на много изтъкнати личности при управлението на предишния император. Списъкът беше внушителен.

Суилий отговори с пълно спокойствие, че нито едно от тези обвинения не е направил самоволно, а поради послушанието си към божествения Клавдий. Тази декларация може би щеше да прекрати по-нататъшната дискусия, ако не беше представено пред сената личното мнение на Нерон:

— Документите от тайната канцелария на моя баща ясно доказват, че той никога не е принуждавал когото и да било да излиза с обвинение срещу когото и да е.

Това мнение беше равносилно на присъда. След като сенатът се запозна със становището на владетеля, всякаква отбрана от страна на Суилий беше напразна. Трябва все пак да се учудим на твърдостта и упоритостта на стареца. Когато му избиваха от ръцете един аргумент, той намираше друг. Сега започна да се позовава на заповедите на Месалина! Това направи лошо впечатление. Питаха се — и правилно, — защо не се намери друг толкова послушен на тази жестока услуга, а цялата отговорност той стовари върху гърба на други и то починали!

Старецът замина в изгнание на Балеарските острови. Там живя още дълго и то много добре, независимо че бе конфискувана част от имуществото му.

[1] Сенека, De vita beata, 23 (преразказ). ↑

Въпросите на Армения и Германия

Наказаха Суилий не много сурово. Причината за тази благосклонност беше отчитането на големите заслуги на природения му брат Корбулон. Точно по това време пристигна вестта за отличните успехи на този военачалник в Изтока. Славата на победите увенча, разбира се, Нерон. Отново го нарекоха „император“! Издигнаха му статуи и триумфална арка. Сенатът реши да отслужат благодарствени богослужения и призна за празнични дните, в които бе извоювана победата; на столицата беше съобщено за това; на сенаторите бе предоставен официален отчет.

Единственият човек, който охлаждаше общия ентусиазъм, бе адвокатът Касий. Той забеляза, че все пак трябва да се помисли да останат и няколко непразнични дни, за да има кога да се уреждат належащите въпроси. Но тази остра забележка беше приета като израз на завист. Та нали Касий преди години имаше работа с Армения и партите като наместник на Сирия! Та нали той изпрати в Партия княз Мехердат, който трябваше да седне на трона в тази страна, но планът му се провали!

Победата на Корбулон беше наистина чудесна. Тя беше посрещната толкова радостно, защото дойде след дълго очакване, три години след като Корбулон зае поста. Отлагането не беше по негова вина. Легионите, които му бяха дадени, пристигнаха от Сирия. Те се оказаха негодни за каквито и да е действия. Войниците се бяха отпуснали след дългото бездействие. Бяха свикнали с удобния живот в прекрасните и богати градове. Не искаха изобщо да стоят на стража. На лагерните укрепления гледаха като на чудеса. Бяха отвикнали дори да носят шлемове и брони. Наложи се част от легионерите да бъдат освободени и да се докарат допълнителни попълнения от нови легиони и обозни части. Чак през есента на 57 година Корбулон можа да навлезе в Арменските планини. Дойде много сурова зима. Военачалникът поддържаше подчинените с желязна ръка.

До истински военни действия се стигна през пролетта на 58 година. Благодарение на подкрепата на партите, Тиридат продължаваше да се държи в Армения. Постъпваше дори дръзко, ограбвайки тези области, които смяташе, че са положително настроени към римляните. Избягваше срещи с римските войски и явно се стараеше да води партизанска война. Планинските терени прекрасно отговаряха на условията.

Корбулон възприе тактика за нахлуване в земите на Тиридат едновременно от няколко страни. Голяма помощ му оказаха владетелите на някои съседни народи, сприятелени с Рим. Заплашен отвсякъде, Тиридат трябваше да прибегне до преговори. Най-напред протестираше:

— С какво право римляните се опитват сега да изгонят партите от Армения, след като неотдавна взеха заложници и поеха пътя на приятелски взаимоотношения?

Едновременно с това заплаши с интервенция от страна на своя брат — цар Вологез. Но Корбулон добре знаеше, че Вологез има сега по-важни дела на главата си, тъй като неговите поданици непрекъснато вдигаха бунтове. Той посъветва Тиридат да изостави партите и да търси подкрепа от Рим: може пък да остане на трона, ако императорът се съгласи.

Тиридат помоли за личен разговор с римския военачалник. Бяха уговорени всички подробности и предохранителни мерки, но до среща не се стигна, тъй като и двете страни се страхуваха от измама. След провала на преговорите римляните пристъпиха към превземането на арменските крепости, за да си открият пътя към столицата Артаксата. Корпусът, предвождан лично от Корбулон, щурмува една от най-силните крепости, Воландум, само 3 дни. Легионерите преодоляха стените почти без загуби. Със защитниците постъпиха жестоко — мъжете изклаха, жените и децата продадоха в робство. В околностите на Артаксата Тиридат се опита да въвлече римляните в бой на неблагоприятен за тях терен. След като опитът не успя, вечерта той се оттегли и избяга в източна посока. На следващия ден жителите на Артаксата, изплашени от съдбата на Воландум, доброволно отвориха вратите на града. Това спаси живота им, но градът беше унищожен и изравнен със земята.

Не само от Изток идваха радостни вести. Добре се нареждаха нещата и в Средна Европа, край Рейн. Наместникът на Долна Германия докладва за засилване на римското владичество в делтата на тази голяма река. Там имаше широки мочурливи равнини, изключително добри за пасища. Те бяха предназначени за конете и кравите на четирите легиона, които стационираха по това време в Долна Германия. В действителност тези земи бяха почти неизползуваеми. През годините 55 — 56 в провинцията се разпореждаше Помпей Павлин — шурей на Сенека. Фризите, населяващи земите на изток от устието на Рейн, се опитаха да се заселят на тези територии, обсебени от легионите. Те се осмелиха, тъй като отдавна римските военачалници не предприемаха походи навътре в Германия. Плъзнаха слухове, че императорът е забранил на наместниците да започват каквито и да било военни действия. Войниците повярваха на тези приказки, а който преминаваше Рейн, виждаше легионерите, заети с укрепване на бентовете на реката, а в съседната провинция Горна Германия войници копаеха голям плавателен канал между реките Мозел и Арар (днешна Саона).

Вече много фризи живееха в делтата, дори започнаха да обработват земите й. Междувременно, в края на 56 година, в Долна Германия пристигна нов наместник — Дувий Авит. Той гореше от желание за работа с цел да докаже, че императорът е направил добър избор. Произхождаше от градчето Васио (днес Везон) в Южна Галия. Високия пост той получи благодарение на подкрепата на могъщия си земляк — Афраний Бур, префект на преторианците, роден в същото градче.

Дувий заповяда на фризите да се оттеглят. Напразно двамата вождове на племената отидоха чак в Рим, за да молят лично Нерон. Получиха наистина честта да бъдат римски граждани, но императорът не отмени заповедта. Една част от фризите се осмели въпреки това да остане на земята, където бяха вложили вече толкова труд. Дувий пусна срещу тях конницата, която ги прогони или изкла.

В Германия имаше глад за земя. Племената се биеха за всяко парче. Някои народи, изгонени от старите си места, трябваше да търсят нови. Такава бе и съдбата на апсиварите. Още преди няколко години те населяваха местата на изток от реката, наречена днес Емс, а по онова време Амасис. Оттам ги изгониха силните хауки. Един от вождовете на апсиварите — Бойокал — отдавна беше римски съюзник. Служил бе в армията по времето на Тиберий и Германик. Сега стоеше пред Дувий и молеше за разрешение народът му да се засели на военните пасища, като обясняваше:

— Тези земи отдавна са преходна собственост на различни племена. В момента по-голямата част от тях е неизползуваема. Войниците рядко пускат там конете си и добитъка. Разбира се, римляните преди всичко трябва да мислят за своите животни, въпреки че хората умират от глад. Защо все пак да не се дадат напълно пустеещите поля на приятелския народ?

Наместникът отказа. Искаше да разреши само на Бойокал да се засели там. Гордият германец се възмути и каза:

— Няма къде да живеем, но сигурно не ще ни липсва място, където да умрем!

Апсиварите се опитаха да убедят съседните германски племена за обща борба с римляните. Но наместникът на Горна Германия премина Рейн и заплаши тила на тези племена. Останали съвсем сами, апсиварите се оттеглиха на изток към вътрешността на Германия. Отблъсквани и побеждавани от всекиго, те бяха докрай унищожени. Мъжете бяха съсечени, а жените и децата взети в робство от съседните племена.

Това не беше единствената тогава братоубийствена война сред германците. Хатите и хермундурите водиха тежка битка за солните мини, намиращи се край реката, наричана днес Заале. Победиха хермундурите. Често срещан обичай сред германците, а също и сред галите беше да се закълнат, преди да пристъпят към военни действия, че в случай на победа ще принесат цялата плячка в жертва на боговете Диу и Вотан, поради което избиха всички пленници и коне, а плячката изгориха.

Действителните победители във войните между германските племена бяха римляните.

Флиртове, данъци, зърно

В столицата истински се радваха на победите над двамата опасни врагове. Но всичко това беше толкова далече, някъде в непристъпните Арменски планини или пък в мрачните блатисти гори на Германия! Градът живееше с нещо друго: със сензационните събития, които станаха в самия Рим.

Народният трибун Октавий Сагита извърши убийство от любов. Той отдавна беше луд по една омъжена жена — Понция Постумия. След дълги увещания я накара да се разведе. Но свободната Понция не бързаше да се омъжи за любовника си. Отлагаше уж заради баща си, който се противопоставял на новия й брак. В действителност имаше намерение да се омъжи за друг, значително по-богат. Отчаяният Октавий, след като не помогнали молбите и заплахите, измолил за една прощална нощ. Отишъл на срещата със свой доверен освобожденец. И от двете страни имало обяснения и сълзи, а след това изглежда съгласие и любов. Когато останали насаме в стаята, Октавий пронизал любовницата си с кама. На нейните викове се притекла прислужницата. Но и тя пада от удара на младия човек, който спокойно си отишъл, като мислел, че оставя в стаята две мъртви жени.

На следващия ден освободеният роб признал, че той е убил Понция, за да отмъсти за обидата, нанесена на господаря му. Понеже направил доброволно признание, то бе прието за достоверно. Междувременно прислужницата на Понция идва в съзнание и посочва истинския убиец. Невъзможно беше Октавий веднага да бъде подведен под съдебна отговорност, като народен трибун той беше неприкосновен. Чак през следващата година, когато беше сменен, го осъдиха съгласно стария декрет за убийство — на изгнание и конфискуване на цялото му имущество.

Въпросът така развълнува общественото мнение, че стана дори предмет за упражнения и домашни задачи на учениците. Беше избрана тема за упражнения по красноречие, в която ученикът беше и адвокат, и обвинител. Тогава в защита на Октавий и против него написа реч един 19-годишен студент по реторика — Марк Аней Лукан, племенник на Сенека.

Лукан, както и целият род, произхождаше от Испания. Беше роден в Кордуба в началото на месец октомври 39 година. Следвайки братята си — Сенека и Новат, баща му Мела се пресели в Рим, когато той бе едва на осем месеца. Противно на тях, Мела не се занимаваше с политика и не се стремеше към сенаторския пост. Той достигна огромно състояние, изпълнявайки дълги години длъжността прокуратор на императорските имения. Младият Лукан се учеше при най-добрите по това време учители по философия, реторика и поезия, от тях най-голямо влияние върху момчето оказа Корнут. В неговото училище Лукан се сприятели с талантливия поет Персий.

Дори и до това тихо пристанище на науката, каквото беше училището на Корнут, достига вълната на възмущение и спорове около убийството. И тук, както навсякъде в Рим, си поставяха въпроса: дали голямата любов оправдава всяко действие?

Това бяха много актуални спорове, тъй като за триъгълника — Нерон, Попея, Отон, кръжаха все по-забавни клюки. Разводът с Отон вече бе извършен или трябваше да стане в най-близко бъдеще. Попея не можеше да се омъжи за Нерон, защото той беше женен за Октавия. А кой знае дали искаше? За това се говореха различни неща. От тази гледна точка историята приличаше на флирта между Октавий и Понция. Дали ще завърши също така трагично? Дали Отон ще се хване за камата? А че той продължаваше да ревнува Попея, никой не се съмняваше, най-малко самият Нерон. Затова императорът явно отбягваше неразделния си до този момент приятел. Все по-рядко ги виждаха заедно. Някои се замисляха дали Отон не ще бъде принуден изобщо да напусне Рим — може би дори и света на живите.

Въпреки цялата си любов към Попея, Нерон не промени своя начин на живот. Не изостави и нощните си разходки из града. Ходеше далече, стигаше чак до Мулвийския мост, където Вия Фламиния, чиито води от града на север през цялото Марсово поле, пресичаха Тибър. Около този мост се събираха по това време жените с леко поведение. Една нощ, когато императорът се връщаше оттам, едва не стана жертва на покушение; поне така съобщиха официалните източници. Избегна смъртта благодарение на това, че в един момент се отклони от Виа Фламиния и тръгна към града през парковете на съседните възвишения. А тези негови приятели, които продължиха направо по Виа Фламиния, се натъкнаха на група млади хора и се стигна до бой.

В действителност това беше обикновена улична авантюра. Никому нищо не се случи, само се вдигна много шум. Въпросът отдавна щеше да бъде забравен, ако не се намери доносчик, който призна, че нападателите са били хора на Корнелий Сула. Това веднага промени значението на нощния бой. Та нали Сула беше мъж на Антония, по-голямата дъщеря на императора Клавдий! Още преди три години против него беше възбудено обвинение за участие в заговор, но веднага беше отхвърлено като абсурдно и насочено не толкова против Сула, колкото против Бур. Този път обаче всичко завърши зле. Наистина признанията на доносчика не бяха приети напълно, но за всеки случай на Сула беше наредено да се засели в Марсилия и да не напуска стените на града.

В провинението на Сула никой не вярваше. Смятаха го за глупак и за човек, лишен от каквато и да било енергия. Погуби го благородството на рода му, а и роднинските му връзки с императорското семейство. Далеко от столицата на Империята водеше жалко съществуване последният потомък на великия диктатор, който преди 140 години за първи път в историята на Рим отказа да слуша сената и тръгна с армията си към столицата.

Много по-живо от истинските флиртове и мнимите убийства жителите на столицата и на цялата Империя се интересуваха от проекта за ликвидиране на последните данъци. На практика ставаше дума главно за митата.

Митниците бяха разположени по цялата граница на Империята. Там се взимаха такси, според определените тарифи, за всички внасяни стоки. Следеше се също да не се изнасят навън някои продукти, чийто износ беше забранен от закона като: желязо, оръжие, вино, олио, зърно, сол и злато. Граничните мита не засягаха особено населението, защото от съседните страни, главно от източните, се внасяха луксозни стоки за нуждите на най-богатите. Затова пък голямо и пряко значение за всички имаха вътрешните мита. Независимо че политически Империята представляваше едно цяло, търговията между държавите, които влизаха в нейния състав, не беше напълно свободна. Империята се делеше на няколко митнически района. Някои от тях обхващаха по две или три провинции, като например Галия, Испания, Илирия, Африка, Азия, други само по една, като Сицилия, Гърция, Британия, Египет; Сирия и Юдея пък се деляха на малки области. Освен това имаше градове с право да облагат със собствени мита. Стойността на митата за внос и износ средно възлизаше на 2,5% от стойността на стоките.

Сами по себе си митата не бяха най-голямото зло. Истински утежняваха и дори бяха пречка за развитието на търговията начините, по които бяха взимани. Държавата не разполагаше със собствен митнически апарат. Ползуваше се системата, съществуваща преди векове в гръцките държави и в Римската република: правото за събиране на митата беше предоставено на предприемачески дружества. Това бяха така наречените societates publicanorum. Те предварително внасяха в държавната хазна определена сума и след това се грижеха за нейното събиране, разбира се, в по-голям размер. Главните бюра на дружествата се намираха в Рим, а областните центрове в градове като Лугудун (Лион) за Галия, Петовион за Илирия, Ефез — за Азия, Картаген — за Африка, Лондон — за Британия. Тези бюра разполагаха с голям щаб от чиновници и помощен персонал, който бдеше над бирниците в съответните митници, наречени stationes. Нисшите служители бяха обикновено роби.

Всеобщи бяха оплакванията за злоупотребите на митничарите. Някои дружества на публиканите дори не съобщаваха своите тарифи, което на практика оставяше търговците на самоволното ограбване от страна на оценяващите. До основното мито се доплащаха допълнителни такси: за преглеждане на стоките; за обмен на монетите и за манипулационни разходи. Общото недоволство от дейността на системата стана причина в обкръжението на Нерон да се роди проект за основни реформи: да се отменят изобщо митата! Привържениците аргументираха тази идея по следния начин:

— Непосредствените доходи на държавата отначало ще намалеят, но скоро след това търговията така ще разцъфти, че ще се повишат данъците, плащани от жителите на провинциите. Това ще надвиши липсата на митнически влогове.

Императорът добре разбираше, че едно такова решение ще му донесе голяма популярност в цялата Империя и поради това беше положително настроен към проекта. Впрочем Нерон не беше стиснат и дребнав. В началото на 58 година той направи красив подарък на трима потомци на сенаторски родове, които бяха обеднели до такава степен, че фактически трябваше да бъдат отстранени от заеманите постове. Императорът им определи високи годишни заплати.

Въпреки това, след дълга дискусия, проектът отпадна, беше твърде рискован. По отношение на големия размер на постоянните държавни разходи нарушаването на равновесието на бюджета за дълго време можеше да причини сериозни последствия особено за защитната мощ на Империята. Лесно е да бъдат отменени митата, но трудно би било, ако се наложи отново да се въведат!

Дискусията спомогна поне да се вземе решение за обуздаване на своеволията на митничарите. Всички тарифи и вътрешни правилници на дружествата трябваше да бъдат представени на обществеността; на съдилищата бе наредено да дават предимства на делата, които засягат митничари, обвинени в злоупотреба; войниците трябваше да плащат мито само за тези предмети, които внасяха с търговски цели.

Случаят беше използуван да се реши и един болен въпрос, потискащ населението на провинциите. Той се отнасяше до тези страни, от които беше внасяно зърно за столицата. Бяха въведени някои решения, които регулираха тези въпроси. За да бъдат насърчени провинциалните търговци към изпращането на кораби със зърно за Италия, бе разпоредено такива кораби да не бъдат причислявани към имуществото, поради което за тях нямаше да се заплащат данъци.

Путеоли

Доставките на зърно за столицата бяха непрекъсната грижа на правителството. Корабите, пристигащи от Сицилия и Египет, акостираха обикновено в Путеоли, град, разположен в Неаполитанския залив. Но оттам до Рим беше далеко, по Апиевия път повече от 150 мили. Значително по-удобно беше стоките да пристигат в Остия, в устието на Тибър, откъдето и по суша беше по-близо, а можеше да се изпращат товарни салове нагоре по реката до столицата. Но Остийското пристанище беше малко и непрекъснато затлачено от Тибър. Клавдий започна голямо строителство за неговото разширение. Тази огромна работа все още не беше спряла. Така че Путеоли продължаваше да бъде главното пристанище на Западна Италия и столицата. От гледна точка на богатствата и броя на населението той беше вторият по големина град на полуострова след Рим, като значително превишаваше съседния Неапол.

Преди шест века гърците основават града на стръмното възвишение, което се издига на северния бряг на залива. Наричат го Дикеархия. По-късно гръцката колония се разраства, постройките се проточват по протежение на морето в западна и източна посока. Променя се и името на града от гръцко, на италийско — Путеоли. Но езикът на елините и по време на Империята остава основен, тъй както и в други някои градове в околността.

Главното пристанище се намираше от западната страна на възвишението. За защита от страшните ветрове и бури беше построен огромен вал, предмет за възхищение на съвременниците; развалините на вала и днес са величествени. Дължината му беше почти 400 метра и ширина от 11 до 16. Пристанищните кейове се простираха в източна посока по продължение на два километра. Там се намираха складове, хамбари, докове, голяма търговска зала. Но това голямо пристанище беше недостатъчно да задоволи нарастващите нужди и затова от източната страна бяха построени малки басейни, подсигурени от един вал с дължина 80 метра.

Градът притежаваше многобройни прекрасни постройки. На върха на възвишението се намираше храмът на Аполон и Август. По-навътре на планинския скат бе построен театър, амфитеатър, бани и огромен цирк. На запад от пристанището най-заможните хора на Рим от години строяха вили. Сред тях беше и тази, в която се беше установил диктаторът Сула, след като се беше отказал от властта; по пътя за Кума се намираше прочутата вила на Цицерон, наречена от него по-късно „Академията“. По времето на Империята тази вила беше превърната в минерални бани, тъй като на територията й бликаха минерални извори.

Многолюден, богат и пъстър бе животът в този град, който винаги гледаше към морето и радостно посрещаше корабите, пристигащи от всички краища на Средиземно море.

„Изведнъж днес забелязахме — пише Сенека до свой приятел — александрийски кораби, които обикновено се изпращат напред, за да предупредят за идващата след тях флота; наричат ги пратеници. Прекрасна е тяхната гледка за Кампания. Всички жители на Путеоли излизат на вала, разпознавайки александрийските кораби по големите платна, разположени по особен начин. Само те могат да развият тук горното си платно, което останалите правят в открито море. Другите кораби, веднага след като преминат Капри и онзи нос, където «… Високата Палада гледа от буреносния връх…» трябва да се задоволят само с долното платно, горните са знак само за александрийците. По време на тази суматоха, когато всички бързаха към брега, изпитах голямо удоволствие от своето лентяйство. Въпреки че трябваше да получа писма от близките си, не бързах да узная как вървят там моите работи и има ли нещо ново.“[1]

Товарите на корабите бяха най-различни: зърно, зехтин, вино, папируси, лен, стъкло, благоуханни масла, роби. От далечна Индия през Червено море и Египет пристигаха даже луксозни стоки. Населението не живееше обаче само от морето и търговията. Путеоли беше прочуто и с металургичните си произведения и бояджийството. Тук се намираха много предприятия и банки, не липсваха също така учители по всички възможни занаяти и жреци на най-екзотични култове. Роеше се от адвокати, астролози, момичета с леки нрави, лъжци и злодеи. Затова точно тук се задържаха за по-дълго време героите на Петрониевия роман. Тук те посетиха училището по реторика на Агамемнон, тук хитрата старица заведе Енколпий в публичния дом, тук те се запознаха с Трималхион, който ги покани на пиршество у дома си. По време на онова угощение, когато господарят излиза за момент от залата, разговорите стават много свободни. Говори се за всичко, с което живее градът. Пострадаха и градските власти, особено от Ганимед: — „Разказват всякакви глупости и никой не го е грижа какво става с цените. Хапят, кълна се в Херкулес: днес не можах да намеря и парче хляб. И как сушата не престава! Вече цяла година гладуваме. Дано пукнат едилите[2], дето си играят с хлебарите: ти на мене, аз на тебе. Дребните хорица се мъчат, а тия с големите челюсти само си правят веселби. О, ако сега ги имаше онези лъвове, които заварих тук, когато дойдох в Азия! Това се казваше живот. Така пребиваха тези чучела, че и майка им не може да ги познае. Спомням си Сафиний: тогава бях малко момче, а той живееше при старата арка. Не човек, а пипер! Където минеше, от земята се вдигаше пушек. Ходеше изправен като прът; сигурен човек, за приятеля — приятел, и с него можеше спокойно да си играеш на пръсти в тъмното. А как ги мачкаше един по един в курията! И не увърташе никак, а говореше направо. А когато излизаше на Форума, гласът му гърмеше като тръба. Никога не се потеше и не плюеше: мисля, че боговете са му дали нещо сухо и жилаво. И колко любезно отговаряше, когато го поздравяваха, и как знаеше имената на всички, все едно че е някой от нас! Така че по онова време житото беше без пари. Като купиш хляб за един ас, и двама души не можеха да го изядат. А сега съм виждал и хляб, по-малък от биволско око! Ех, ех! От ден на ден по-зле. Този град расте наопаки, като опашка на теле. За какво ни е такъв едил, който не струва и три смокини? Той продава живота ни за грош, а после се връща в къщи и се радва, понеже за един ден е прибрал повече, отколкото са всичките му пари на такива като тебе и мене. Знам откъде е взел хиляда златни денария! Но ако бяхме мъже на място, нямаше да му е толкова весело. Сега хората в къщи са лъвове, а навън са лисици. Колкото до мене, аз вече си изядох парцалите и ако цените останат такива, ще си продам и къщичките. Какво ще стане с този град, щом нито на боговете, нито на хората им е жал за него?“

Друг един от гостите, Ехион, фабрикант на евтини платове, леко успокояваше разсърдения Ганимед:

„Моля ти се — прекъсна го Ехион, — говори нещо по-хубаво! Дето е казал един селянин, когато му умряла шарената свиня: «Шареното си е шарено.» Което го няма днес, ще го има утре: така върви животът. Каквито и да са хората, родината си е родина: днес не сме добре, но не сме само ние. И няма какво да се глезим, небето отгоре навсякъде е едно и също. Ако ти беше на някое друго място, щеше да кажеш, че тука се разхождат печени прасета. Ето, след три дни на празника ще има гладиаторски игри. Няма да се бият хора на ланист[3]: повечето са освободени роби.“[4]

Всъщност нещата в града не се нареждат най-добре. Наистина, той притежаваше голяма вътрешна автономия, както всички градове в Империята, но структурата на тези „муниципии“[5] и колонии[6] беше така замислена, че даваше абсолютно надмощие на богатите слоеве. Всеки гражданин имаше право на глас в изборите за чиновници, които се провеждаха всяка година, но за кандидат можеше да бъде представен само този, който притежаваше значително състояние. Също и самият механизъм на гласуване даваше предимство на богатите пред плебеите. Учрежденията бяха на основата на колегиите. В муниципиите най-висока длъжност имаха quattuorviri, надзираващи администрацията, и едилите, отговарящи за реда и снабдяването; а в колониите тези чиновници бяха само двама. След едногодишно изпълнение на длъжността те до края на живота си влизаха в съвета на декурионите, който беше миниатюрно подобие на римския сенат. Точно този съвет беше най-важният фактор за функционирането на самоуправлението. Той имаше широки права за контрол и с неговия авторитет се съобразяваше всеки един служител. Нищо чудно, че при това положение често се стигаше до конфликти между градските власти и плебеите. Онеправдани от богатите, те нямаха пред кого да търсят правата си, защото едни и същи хора ги експлоатираха и заемаха постовете на чиновници и съдии. В Путеоли живееха и много преселници, които не притежаваха права, въпреки че много от тях се бяха заселили тук твърде отдавна.

През 58 година избухнаха сериозни размирици. И двете страни — и декурионите, и плебеите — изпратиха в Рим свои делегации, като се обвиняваха взаимно за предизвикване на улични боеве и палене на къщи. Сенатът нареди на Гай Касий да въдвори ред във важния пристанищен град. Той беше същият славен юрист, който не толкова отдавна си беше позволил да забележи, че голямото количество празнични дни по случай победите в Армения ще навредят на уреждането на текущите дела. Може би трудната и отговорна мисия да постигне съгласие му беше поверена не без злобна умисъл: нека да покаже прекрасният юрист, така загрижен за жизнените потребности, как добре се справя с проблемите на живота.

Касий използува сурови средства, но нищо не можа да докаже. След известно време сам помоли да бъде освободен от поста. Тогава в Путеоли бяха изпратени двамата братя Скрибоний — Прокул и Руф. Те се справиха по-добре — може би защото имаха на разположение кохорта преторианци.

[1] Сенека, Epistulae, 77 (откъси). ↑

[2] Едил (лат.) — в древния Рим длъжностно лице, което се грижело за обществения ред. — Б.пр. ↑

[3] Ланист — началник и треньор на гладиатори. ↑

[4] Петроний, Сатирикон, 42–44. (превод Д. Бояджиев). ↑

[5] Град в Италия или в провинциите, чиито жители притежават римско гражданско право и сравнително голяма самостоятелност. ↑

[6] Земеделско селище, създадено на заграбени територии, намиращо се извън границите на страната. ↑

Бая и Баули

През март 59 година Нерон пребиваваше не далече от Путеоли в своята вила в Бая. Тази местност беше отдавна прочута в Италия с минералните си бани. Беше разположена на полуострова, който затваряше от запад Неаполитанския залив. На самия нос на полуострова се намираше пристанището Мизен, където в два естествени и дълбоки басейна стационираше ескадра военна флота. Затова пък Бая, намиращ се в средата на полуострова, притежаваше само един малък плитък залив със спокойни води; над пясъчното крайбрежие се издигаше полукръг от възвишения със стръмни склонове. От Бая се разкриваше прекрасна гледка към целия залив — от Путеоли, околностите на Неапол, конуса на Везувий, до планинския полуостров Орент и неговото продължение, острова Капри, затварящ хоризонта от юг.

Славата си Бая дължеше и на лековитите минерални извори, които тук обилно извираха и имаха различен минерален състав: имаше серни води, солени, битумни извори и киселинни. Някои от тях се намираха до самия морски бряг, дори и в самото море. През летните месеци Бая имаше маларичен климат, защото в началото на полуострова се намираха големи лагуни със застояла вода: по пътя до Путеоли лежеше езерото Лукриц, а от западната страна на пътя за град Кума — езерото Ахеруза. Но през пролетта беше прекрасно и затова от три века пристигаха тук богатите римляни на почивка и лечение. Все по-красиви и богати вили се издигаха по възвишенията и по крайбрежието в Бая или наблизо. Тук имаха свои владения, ще изброя само някои по-знатни личности: Марий, Помпей, Цезар, Антоний, Варон, Цицерон, Домиция, лелята на Нерон, Калпурний Пизон. Императорите често идваха в Бая. В техни ръце постепенно преминаваха по пътя на наследството най-прекрасните домове в тази околност.

Не само изисканата аристокрация бе привлечена от Бая. Масово пристигаха и младежи с различно материално положение, които тук се чувствуваха свободни далече от семействата си и контрола на познатите. Сериозните хора с възмущение разказваха за разюздаността на младите. Сенека се оплакваше на свой приятел, че е отпътувал от Бая още на следващия ден, след като пристигнал там. Какво от това, че тази местност е така облагодетелствувана от природата? Тя трябва да се избягва, защото в нея е свила гнездо безнравствеността. По брега се влачат пияници, на лодките стават пирове, морето кънти от песни. И всичко това открито и шумно като на парад. Що за удоволствие е да се живее между кръчми?

Другояче беше по-рано — оплакваше се Сенека. — Марий, Помпей, Цезар имаха свои вили в Бая — истина е. Но къде все пак ги строяха? Високо на възвишенията, като замъци, извисени над околността. Немислимо е, Катон, човек суров и нравствен, да живее на самото крайбрежие. С какво щеше да се занимава там? Може би щеше да брои развратниците, които плуват в лодки с все по-разнообразни форми, боядисани в ярки цветове? Или ще събира рози, с които е посипан целият залив, а нощно време ще се наслаждава на кресливите песни на младежите.

Затова Сенека си хареса дома на Сервилий Ватий, богаташ, починал още по времето на Тиберий. Този дом се намираше на западната страна на полуострова: беше обърнат към открито море и изложен на свежия повей, който липсваше в Бая. Веднъж Сенека заповяда да го занесат там на носилка. Не можа да влезе в двора на имението, но това, което забеляза отвън, го възхити. Там се намираха две изкуствени пещери, широки като вестибюл; имаше яворова горичка, през която ромолеше ручей, пълен с риба. Откриваше се прекрасен изглед към морето и цареше спокойствие, толкова желано след неприятния шум на модерния курорт. Ватий добре бе прекарал своите старчески години.[1]

Между Бая и Путеоли лежеше на малък нос градчето Баули. Там имаше прекрасна вила, преди повече от век собственост на славния тогава оратор Хортензий. Всеки, който познава римската литература и античната философия, е слушал за нея, защото Цицерон я бе избрал за сцена на диалога Lukullus, в който деликатно разглежда основните въпроси на теорията на познанието. Но философията и в древността е имала малко привърженици, както и сега. Сред жителите на Италия нещо друго беше прославило вилата — прекрасните риби моруни, които Хортензий развъждаше в изключително скъпи рибарници, построени до самото море. Един от приятелите на оратора открито се подигравал с тази негова страст:

— Изразходва си парите за построяването на рибарници, но риба за обяд нарежда да му купуват от пазара в Путеоли. Не стига, че няма никаква полза от това, а още трябва да се грижи за храната на тези моруни. Сред робите си има специалисти, които ловят малките рибки, за да не ги изядат по-големите. Грижи се повече за болните моруни, отколкото за болните хора от прислугата си.

Кръжаха клюки, че Хортензий изпращал всяка издъхнала риба със сълзи.

Но не само той беше любител на отглеждането на риба. След смъртта на Хортензий вилата по различни пътища премина в ръцете на Антония — същата, която бе майка на Клавдий, баба на Калигула и Агрипина. Любимите си моруни тя нареждаше да украсяват с обиците й.

Но истински Калигула прослави Баули. Той реши да премине пеша до Путеоли, разположено на отсрещната страна на залива, на разстояние по права линия около три мили. За целта бяха събрани всички кораби от цяла Италия. Но те се оказаха недостатъчни и много кораби бяха построени на място. Закотвиха ги в два реда от Баули до Путеолския вълнолом. Пътят беше покрит с настилка като Вия Апия. Край него бяха издигнати беседки за почивка, помислено бе дори и за водопровод с питейна вода.

Когато всичко беше готово, Калигула тръгна по този мост. Беше облечен в прекрасна броня, която някога е носил лично Александър Македонски, преметнат с копринен пурпурен плащ, бродиран със злато и блестящ от скъпоценни камъни от Индия. Главата на императора бе украсена с венец от дъбови листа. Така предрешен, Калигула извърши жертвоприношение на бога на морето Нептун и на богинята на Завистта, за да отклони от своето дело нейния лош поглед. След това премина по моста начело на група конници. Влезе в Путеоли, като че предвождаше голям военен поход. На следващия ден се върна по същия този мост, но този път по по-различен начин. Пътуваше в колесница, теглена от най-добрите състезателни коне. Беше в туника, обшита със злато, а след колесницата маршируваха кохорта преторианци в пълно бойно снаряжение, а след тях в коли пътуваха придворните. Носеше се и плячка, като че ли от победен поход, водеха и младия партийски княз Дарий.

В средата на пътя императорът се качи на специално издигната трибуна на един от корабите, прослави себе си и армията, защото със сухи крака са преминали през морето! Като доказателство на това свое признание богато възнагради войниците, след което на моста започна шумна забава. Тя трая през цялата нощ под светлината на безброй факли и лампи, които горяха на моста, на корабите, на сновящите наоколо лодки и по целия бряг. Не бяха забравени и зрелищата, достойни за лудия. В тази забава императорът блъскаше във водата много от другарите си, а след това, плувайки на кораб с остър нос, удави няколко от тях.

Оттогава Калигула се гордееше, че е по-силен от Нептун. Подиграваше се и с Ксеркс, защото построи в морето по-дълъг мост от този на персийския цар! Радваше се също така, че толкова неочаквано е изпълнил предсказанието, с което преди години астрологът Трасил приспиваше съмненията на Тиберий.

— Калигула може толкова да мечтае за властта, колкото и за това, че ще премине през морето от Бая до Путеоли на кон!

Народът дълго помнеше моста на Калигула, защото събирането на корабите за неговото строителство фатално се отрази на корабоплаването и снабдяването на Италия със зърно.

През март 59 година Баули отново влезе в устата на всички.

[1] Сенека, Epistulae, 51 и 55 (откъси, преразказ). ↑

Смъртта на Агрипина

Наближаваше веселият народен празник Quinquatrus, който се празнуваше в дните от 19 до 22 март в чест на богинята Минерва, покровителка на всички науки и занаяти. Това беше празник на занаятчиите, лекарите, учителите и учениците; дни, свободни от училищни занятия, безгрижен период на пролетни забави. Агрипина пребиваваше в своята вила в Анций, където преди 21 години беше родила Нерон. Неочаквано тя получи много любезно писмо от сина си, който я канеше в Бая, за да прекарат заедно празника. Писмото беше приятна изненада, тъй като в последно време отношенията между майката и сина не бяха най-добри. Виждаха се доста рядко. А в действителност и нямаха много възможност, тъй като Агрипина пребиваваше обикновено извън Рим, в своите вили в Анций или Тускул. Нерон подкрепяше пътуванията й, поддържайки тезата, че майка му има нужда от почивка и чист въздух. А в Рим има толкова неприятности! Непрекъснато я викат в съда за някакви чудновати дела за наследство!

Броят на призовките беше наистина учудващ, както и смелостта на предявяващите превенции. Като че ли някой старателно тайно съветваше, че сега е най-подходящият момент за разследване даже и на най-съмнителните права на майката на императора.

Дори и във вилите си Агрипина нямаше истинско спокойствие. Около нейните домове непрекъснато се навъртаха някакви хора. Нахални пешеходци закачаха прислугата й, вдигаха шум, позволяваха си просташки шеги.

И така Агрипина радостно прие поканата да посети Бая. Пристигна с малък лек либурнийски кораб. Когато беше жив Клавдий и в началото на управлението на Нерон тя имаше на разположение прекрасни тримачтови кораби, но разрешението да ги ползува отдавна й беше отнето. Нерон очакваше майка си на брега. Прие я много нежно, взе ръката й, а след това силно я прегърна. Тъй като при приближаването до брега либурнийският кораб, поради учудващата несръчност на кормчията, беше сериозно повреден, императорът с готовност предостави на майка си прекрасен кораб, закотвен в залива.

Агрипина се настани не в Бая, а в Баули, във вилата, която някога принадлежеше на Хортензий, а след това на Антония и Калигула. Следобед в Бая беше дадено угощение в нейна чест, Отон изпълняваше ролята на домакин. Майката на императора пристигна на пиршеството на носилка. Приемът беше прекрасен и продължи до полунощ, Нерон беше разговорлив и любезен, което рядко му се случваше. Шегуваше се и остроумничеше, но засегна и някои сериозни теми. Виждаше се, че не бърза да се разделя.

Поради късния час, Агрипина трябваше да се върне до Баули на подарения от сина й кораб. Сбогуването беше сърдечно. Нерон изпрати майка си до самия бряг, вгледа се с любов в очите й и притисна глава до нейните гърди. Когато тя се качваше на палубата, каза:

— Пожелавам ти да си добре и бъди здрава. Аз знам, че благодарение на тебе живея и управлявам.

Нощта беше тиха, с хиляди греещи звезди. Агрипина лежеше на леглото, поставено на палубата. То имаше високи стени, представляваше нещо като отделна кабина, която я пазеше от нахалните погледи на екипажа, който се състоеше от съвсем непознати хора, тъй като от приближените на Агрипина само двама се качиха на палубата: Ацерония, която седеше на нисък стол до леглото, и Креперий Гал, който стоеше недалеч от кормчията. Над тази част от палубата, където се намираше леглото и кормилото, се простираше покрив, поддържан от дървени греди, за да предпазва от дъжда и слънчевите лъчи.

Беше тихо. Веслата равномерно пореха водата, корабът бързо прекосяваше спокойния залив. Ацерония точно говореше за това, колко радостен и щастлив е моментът на сдобряването и взаимното разбирателство.

Изведнъж се разнесе трясък. Покривът падна. Корабът се залюля и спря. Като че ли стените му се раздвижиха и целият беше застрашен от потъване. Чуха се тревожни жални викове, а едновременно крясъци и псувни. Гребците се мятаха и биеха помежду си. Една част от тях като че ли загубиха ума си, искаха да потопят кораба, накланяйки го на една страна. Други се противопоставяха на това с всички сили и се опитваха да запазят равновесие на повредения кораб. Сред това общо объркване се чу уплашеният вик на жена:

— Към мен! Помощ! Аз съм Агрипина, майката на императора!

Към викащата веднага изтичаха няколко мъже, въоръжени с мечове и тояги. Жената започна да стене и хрипти:

В императорската вила никой не спеше тази нощ. Малко след катастрофата дойдоха и първите вести:

Покривът се съборил, но корабът не потънал. Креперий Гал загинал, но хората, намиращи се до леглото, се спасили, защото стените му оказали противодействие на тежкия покрив. Убитата жена не била Агрипина, а Ацерония. Майката на императора се е спасила, защото по време на общото объркване тихо скочила във водата, известно време плувала, а след това била изтеглена от някаква лодка.

Цялата околност беше развълнувана. Новината, че майката на императора е била в опасност, светкавично се разнесе по всички градчета от Мизен до Путеоли. Брегът беше пълен с хора с факли. Мнозина се отправиха с лодки към мястото на трагедията. Всички бяха убедени, че катастрофата на кораба е нещастен случай, въпреки че никой не можеше да обясни как се е случило това. Та нали морето беше напълно спокойно, а от дъното тук никъде не стърчаха подводни скали! Сред тълпата кръжаха най-невероятни слухове. Мнозина вече се приготвяха да изкажат благодарност на божествата и да поздравят Агрипина и сина й.

Изплашен, Нерон трескаво се съветваше с най-близките си. Не можеше да има никакво съмнение, Агрипина вече всичко е разбрала. Тя няма да повярва в случайността на нещастието. А дори да успеят да я убедят, че е имало грешка в конструкцията на кораба, то смъртта на Ацерония обезличаваше всяко обяснение; момичето бе убито, защото викаше, че е Агрипина!

Значи Агрипина знае, че са искали подло да я убият. Какво ще направи сега? Дали ще предприеме крайни мерки? Може би ще събере и ще въоръжи своите роби? Може би ще се обърне към преторианците? А може би вече пътува за Рим, за да застане пред сената и народа и да обвини своя син в най-чудовищното от всички престъпления — в опит да убие майка си? Какво да се предприеме?

Сенека и Бур седяха мълчаливи. Трудно беше да се даде какъвто и да било съвет. Ако нищо не се предприеме, властта на техния възпитаник ще бъде застрашена, а самите тях ги чака смърт. Но изричането на това, какво би трябвало да се направи, не можеше да излезе от устата и на двамата достойни мъже. Сенека пръв събра смелост и попита, гледайки към Бур:

— Твоите войници биха ли изпълнили такава заповед?

Бур веднага се противопостави. Преторианците са верни на целия императорски дом. Споменът за Германик, бащата на Агрипина, бе все още жив. Това трябва да направи Аницет, защото той е виновникът за всичко!

Аницет, префектът на флотата, стационираща в Мизен, беше участник в съвещанието. Бур имаше право. Та нали Аницет подхвърли идеята за построяването на кораба, който ще потъне по време на плаване, когато се отстрани подпората, покривът, утежнен с олово, ще падне и ще смачка всичко под себе си; корабът ще се разлети и ще потъне без следа. Планът беше добър. Какви ли не нещастни случаи ставаха в морето. А когато Агрипина нямаше да я има, синът й можеше да изрази своята скръб чрез издигане на олтари и храмове в нейна чест.

Но конструкцията на кораба изневери. Покривът наистина падна, но стените не се разцепиха и корабът не потъна веднага. Само част от екипажа знаеше тайния план. Затова една част по време на катастрофата искаше да спасява кораба, докато хората на Аницет се опитваха да го наклонят на една страна, за да ускорят нахлуването на водата.

Изказаното от Бур предизвикателство бе прието от Аницет напълно спокойно. Отдавна ненавиждаше Агрипина. Сигурно на това дължеше високия си пост, въпреки че бе само освобожденец. Радваше се на доверието на императора, защото някога беше един от неговите възпитатели. И сега, без да се замисли, прие да доведе работата докрай. Поиска само да му се даде правото за избора на средствата. Нерон извика:

— Чак днес ставам император! И то освобожденец ми дава властта. Бързай! Вземи най-добрите си хора!

Съвещанието още продължаваше, когато докладваха, че е пристигнал пратеник на Агрипина, нейният освободен роб Агерн. Той носеше добри новини: неговата господарка, благодарение на боговете и съдбата, благополучно се е спасила от катастрофата; ранена е леко в рамото, но опасност за живота й няма; затова моли синът й да не се безпокои и да отложи посещението си, тъй като тя има нужда от почивка.

Всъщност това беше единственото, което Агрипина можеше да направи при това положение: да се преструва, че нищо не е разбрала.

Нерон внимателно слушаше думите на пратениците. Но преди той да завърши, се чу звън от стомана на пода. Ножът падна в краката на Агерн. Императорът изкрещя:

— Стража при мен! Това е атентат! Дръжте убиеца!

Притичаха преторианци. Изплашеният Агерн, който нищо не можеше да разбере от това, което ставаше тук, бе окован като изпратен от Агрипина заговорник. Този, който му подхвърли ножа, беше самият Нерон.

През това време Агрипина лежеше в малката спалня на своята вила, осветена само от една слаба лампа. До нейното легло стоеше робиня. Наоколо цареше глуха тишина. Агрипина слушаше и очакваше. Кога ще се върне Агерн? Какъв ще бъде отговорът на Нерон?

Някъде наблизо се разнесе дрънкане на оръжие, чуха се тихи гласове. Девойката се изниза от стаята. Агрипина извика след нея:

— Значи и ти ме изоставаш?

Вратата на вилата беше вече разбита, слугите се разбягаха. Трима въоръжени мъже влязоха в стаята — Аницет, капитанът на кораба, Херкулей и офицерът от морската пехота Обарит. Агрипина малко се надигна:

— Ако искате да разберете как се чувствувам, кажете, че съм вече по-добре. Ако имате някакво друго намерение, то не мога да повярвам, че това е заповед на сина ми. Той не е майкоубиец!

Херкулей я удари с палка по главата. Обарит извади меча си. Агрипина изкрещя:

— Удряй в корема!

Нанесоха и няколко смъртоносни рани. Още същата нощ прислугата изгори тялото на императорската майка на обикновена лежанка, използувана за угощения. Докато Нерон управляваше, тя нямаше никакъв гроб. Чак след това нейните освободени роби направиха малка могила. Тя се намираше на възвишението, по което минаваше пътят до Мизен, недалече от старата вила на диктатора Цезар. Оттук се откриваше прекрасна гледка както към залива, така и към открито море.

До сутринта императорът не притвори очи. Разбра какво е извършил чак когато му докладваха за изпълнението на заповедта. Седеше мълчаливо, като поразен. От време на време ставаше и правеше няколко крачки, имаше вид на полудял. От този страх и чувство за вина той никога не се отърва. Много години по-късно се изповядваше на най-доверените си, че нощно време го мъчи привидението на майка му; понякога чува нещо като свистене на бичове и вижда горящи факли. Когато по-късно посети Гърция, имаше намерение да участвува в прочутите елевзински мистерии. По стар обичай херолдът обяви преди започването им:

— Тук нямат право да влизат безбожните и осквернените с престъпление!

Нерон не влезе вътре.

Но през тази нощ императорът се страхуваше не само от виденията и от богинята на Отмъщението. Измъчваше го безпокойство какво ще стане, когато научат за престъплението армията, сенатът и народът? Дали няма да се откажат от убиеца на майка си? Дали няма мизерно да загине, отблъснат и изоставен от всички? Никой още не беше извършил такава ужасна постъпка — нито ненавиждащият хората Тиберий, нито дори лудият Калигула!

Императорът чакаше утрото като спасение.

Поздравленията

На разсъмване рапортуваха пред императора офицерите и подофицерите от личната му охрана. Изказаха му поздравление от сърце, че така щастливо е избягнал смъртната опасност и само по чудо не е станал жертва на престъпните машинации на майка си.

Скоро след това се явиха делегации от близките градчета. Те изразиха своята дълбока радост и съобщиха, че в храмовете се извършват жертвоприношения на боговете — израз на благодарността на народа за спасяването на любимия император. Първи побързаха да отидат в храмовете приятелите на владетеля.

Нерон приемаше тези почести и поздравления с лице, на което бе изписана тъга и болка. Като че ли искаше да каже:

— За какво ми е всичко това, след като любимата ми майка не е жива?

Замина за Неапол, като че ли не можеше да понася местата, където се разигра трагедията. Това не беше истина, тъй като Бая продължи да бъде любимата вила на императора. След това често и за дълго отсядаше тук.

Междувременно Сенека вече пишеше от името на Нерон официално писмо до сената със следното съдържание:

„Освобожденец на Агрипина се опита да извърши покушение срещу моята особа. Беше заловен с нож в ръка. Като научи за това, Агрипина се самоуби. Безчестните и престъпни действия на тази жена датираха отдавна. Искаше да участвува в управлението на държавата, да закълне преторианците, сената и народа във вярност към нея. Римските граждани попречиха на тези налудничави идеи. За това Агрипина си отмъщаваше, противопоставяйки се на признатите награди на войниците и против паричните помощи, раздавани на народа. Опитваше се също така да унищожи много изтъкнати личности. С големи усилия успях да я задържа, за да не влезе в залата по време на заседание на сената, което щеше да бъде позор пред представителите на чуждите народи. А колко много престъпления по времето на Клавдий лежат на съвестта на Агрипина!“

Не липсваха в това писмо прекрасни изрази, които подхождаха на майстора на реториката, какъвто беше Сенека. Например: „Нито вярвам, че съм оцелял, нито това ме радва.“

Сенаторите бяха потресени от опасността, която заплашвала любимия владетел и от позора на планираното престъпление. На специално заседание правеха предложения един през друг: да се извършат във всички храмове благодарствени служби; да се осветят дните Quinquatrus, когато е бил разкрит заговорът, с прекрасни игри; да се постави в заседателната зала златна статуя на богинята Минерва, опекунка на празника Quinquatrus, и статуя на императора; да се признае рожденият ден на Агрипина 6 ноември за злополучен ден; да бъдат отстранени всички статуи на недостойната майка.

Сред няколкостотинте сенатори се намери само един, който запази мълчание и дори излезе от залата. Това бе Тразеа Пет. По-късно казал на приятелите си:

— В края на краищата какво лошо може да ми направи Нерон? Най-много да ме убие. Но да ми навреди истински не е в състояние.

За „истинска злина“ Тразеа смяташе принуждението да извършиш недостойни дела и да си навлечеш лошата слава на идващите поколения. И често казваше:

— Ако Нерон иска да убие само мен, бих простил на неговите подмазвачи, че вършат всичко, за да получат неговата благосклонност. Но сред тях се намират мнозина, на които може да им нареди да умрат. Бъдещите векове ще знаят за тях само това, че са загинали — а за мене нещо повече.

Говореше чрез устата на Тразеа не само гордостта, но и ненавистта. Той смяташе, че владетелят може само да убива. Не разбираше, че той може освен това да опозори жертвата си. Та примерът беше пред очите на Тразеа: Агрипина не само загуби живота си, но и честта си. Бе официално призната за престъпница.

Наистина и младият император не може все още да разбере, че стои над доброто и злото. Все още не осъзнаваше, че човешкият страх няма граници. Затова отлагаше своето завръщане в Рим и пътуваше из различни градове на Кампания. Боеше се как ще го приеме столицата.

Когато накрая дойде новината за пристигането на императора, Рим направи всичко, за да му докаже тези прости истини.

Целият град излезе да го посрещне. Хората се струпаха според административното деление на областите. Сенаторите се появиха в тържествени дрехи. Жените и децата направиха отделен шпалир. По чудо спасеният владетел благосклонно прие радостното посрещане на своите верни поданици. Най-напред отиде на Капитолия, където извърши жертвоприношение на Най-добрия и Най-великия — Юпитер.

А нали всички, като се започне от сенатора и се свърши до най-бедния занаятчия, знаеха, че чествуват и радостно посрещат престъпника, майкоубиеца. Не се страхуваха дори да говорят за това. Та дори ако дадеше ухо на това доносчикът — какво можеше да направи? Не може да организира съдебен процес, тъй като публичното признание и обявяване на такова обвинение би било пагубно за всички — съдии, обвинители, обвинени, свидетели.

Агрипина не се радваше на уважението на народа и големците. Но престъплението, на което стана жертва, потресе все пак всички. Кръжаха историйки за израждането на Нерон непосредствено след убийството на майка му. Историите бяха измислени и невероятни, но все пак се намираха такива, които им вярваха. През нощта непосредствено след убийството на Агрипина императорът отишъл в Баули, където подробно разгледал тялото на убитата. При това казал с признание:

— Не знаех, че майка ми била толкова хубава!

Понеже го мъчела жажда, докато я разглеждал, пиел по малко вино. Говореше се също, че и преди това неколкократно се е опитвал да ликвидира майка си, изпробвайки различни начини. Три пъти е заповядвал да й слагат отрова, но безуспешно, защото тя, познавайки добре обичаите на императорския двор, от години е взимала малки количества от различни смъртоносни отрови. Носеха се слухове, че архитектите конструирали в една от къщите на Агрипина таван, който е трябвало да се събори в даден момент, но не успели да запазят това в тайна. И накрая разправяха, че Агрипина, давайки си сметка за вражеското отношение на сина си, се опитала да се спаси, като го уговаряла да извършат кръвосмешение, и Нерон щял да приеме, но Сенека в последния момент му изпратил Акте. Тя го изплашила, като му казала:

— Твоята майка се хвали, че поддържаш с нея кръвосмесителни отношения! Когато войниците узнаят за това, ще вдигнат оръжието си срещу тебе!

Народът смело даваше израз на своето отвращение към владетеля. На зидовете в столицата се появиха надписи: „Орест, Нерон, Алкмеон — убийци на майките си.“ На една от статуите на императора някой беше закачил кожен чувал. Преди векове по такъв начин са наказвали тези, които са убивали родителите си или някой близък роднина; убиецът заедно с куче и змия бил зашиван в кожен чувал и хвърлян в Тибър. Към края на Републиката този суров обичай бил забранен, но възвърнат от безпощадния към всички престъпници император Клавдий.

Преди четири години Сенека посвети на Нерон трактата „За великодушието“ и понеже не пропускаше случай, за да се присмее на починалия владетел, злобно припомни и за това:

„Твоят баща в продължение на пет години нареди да се зашият в чували повече убийци на свои близки, отколкото, както се споменава, са били зашити в продължение на няколко века. Защото колкото дълго това най-ужасно от всички престъпления не беше предвидено дори и от закона, толкова дълго нямаше дори и деца, които се осмеляваха да го извършат. Мъдрите хора, които прекрасно познаваха този свят, предпочитаха да премълчат това неправдоподобно и извън границите на всякаква дързост престъпление, отколкото да посочат чрез определяне на някакво наказание, че то може да бъде извършено.“[1]

Тази аргументация беше твърде оплетена, направена само за да се опетни на всяка цена паметта на Клавдий. Пишейки тези думи, Сенека не можеше да предвиди, че само няколко години по-късно и той ще бъде обвинен почти наравно с Нерон за извършването на точно такова престъпление. Говореше се тогава и то с право:

— Той беше възпитател на императора. Той е съставил лъжливото писмо до сената!

Намериха се и такива, които приписваха на Сенека някакви демонични замисли. Че подтикнал съзнателно императора към това отвратително убийство, за да го опозори в очите на всички, а след това сам да заграби властта.

Повече от Сенека, и съвсем правилно, обвиняваха Попея.

Тя имаше конкретни причини, за да настройва Нерон срещу майка му. Беше ясно, че императорът не се решава да се разведе с Октавия, защото се бои от Агрипина. А амбициозната Попея се стремеше все по-открито към брака. Уж на шега наричаше Нерон „възпитано момченце“, на което най-после трябва да му се даде малко свобода. Питаше:

— Защо отлагаш нашата сватба? Може би не ти допада моята красота? А може би родът ми не е благороден — независимо от това, че в него има няколко триумфатори?

След това бързо допълваше:

— Разбира се, че не е заради това. Истинската причина е съвсем друга. Ти се страхуваш, че когато стана твоя жена, ще излязат наяве всички злини, които Агрипина е извършила спрямо сената. Ще се покаже също така колко много народът ненавижда твоята майка, обиден от нейната надменност и алчност. А самата Агрипина може да подкрепя само такава снаха, която те ненавижда, защото това й дава основа за интриги.

Попея стигаше чак до там, че заплашваше:

— Ще се върна при Отон. Предпочитам да напусна столицата и да живея накрая на света само и само да не виждам как императорът е унижаван и на какви опасности е изложен.

Говореше това понякога на шега, а понякога с плач. Думите й намираха добра почва. Нерон се страхуваше от майка си и добре разбираше това. Можеше да се оплаква от Агрипина, да заплашва, но пред нея винаги беше обезкуражен и несигурен в себе си. Затова с такава радост посрещаше нейните пътувания извън Рим. Но всичко това беше недостатъчно. Та нали Агрипина, пребивавайки в Анций или Тускул, знаеше за всяка една крачка на сина си; само мисълта за това отравяше радостта на императора от забавленията, комедиантството и пировете.

Агрипина загина, за да може Нерон да стане Нерон.

[1] Сенека, De dementia, 1, 23. ↑

Нови назначения

Рим и цяла Италия дълго време бяха под впечатлението на ужасните събития от онази мартенска нощ в Бая. Населението в провинциите прояви към новината за смъртта на Агрипина по-малък интерес. Обикновените селяни край Нил, Дунав, Родан и Таг навярно така и не научиха подробностите около смъртта на императорската майка. Разбира се, големите градове веднага побързаха да изкажат своята радост от спасението на владетеля. Търговците и едрите земевладелци вероятно жадно ловяха клюките от далечната столица. Но за богаташите и за бедните селяни много по-важно от драмата в императорския дворец беше това, което става в резиденцията на наместника; той беше господар на живота и благосъстоянието. Така че ако се говореше за смъртта на Агрипина, то беше преди всичко свързано с въпроса: ще предизвика ли това някакви промени в постовете на наместниците? Някои твърдяха, че няма, тъй като Агрипина отдавна нищо не означаваше в политическия живот. А други доказваха, че правителството ще опита да покаже своята сила и възможност да овладее положението и поради това ще извърши големи промени.

Имаха право. В периода след смъртта на Агрипина през 59 — 60 година в много от провинциите бяха назначени нови наместници. И то наместници, които бяха умело и разумно подбрани. Правителството се стараеше явно да докаже, че ще продължи да осъществява досегашната си политика на загриженост за провинциите. Нещо повече, искаше да докаже, че отстраняването на коварната Агрипина ще позволи на младия император да посвети цялото си внимание и благосклонност на човешкия род.

Наистина едно от първите назначения беше предизвикано не от съображения за доброто на провинцията, а от желанието да бъде отстранен от Рим неудобен човек. Това беше Отон. Говореше се, че Нерон имал намерение да го заточи на някой остров. Но в защита на бившия мъж на Попея застанал лично Сенека. Издействува толкова, че Отон замина от Рим с почести като наместник на Лузитания или днешна Португалия и Западна Испания. Назначението беше необичайно, защото наместничество обикновено получаваха бивши консули или претори и то след няколкогодишна пауза от заемането на длъжността. А пък Отон изпълняваше най-ниската длъжност, която не му даваше право за наместничеството — квестор. Нямаше никакъв административен или военен опит, смятаха го за гуляйджия, прахосник, човек, лишен от каквито и да е морални принципи. Всички в Рим знаеха какъв е истинският повод за това толкова необикновено назначение. Из столицата кръжеше стихотворение със следното съдържание:

„Питате защо Отон замина на почетно изгнание! Защото започна да прелюбодействува със собствената си жена!“

Но все пак изборът се оказа правилен. Далече от удоволствията и разкоша на столицата Отон като че ли стана друг човек. Беше работлив и енергичен, не се опетни със злоупотреби и грабителства, управляваше Лузитания дълго време — почти 10 години. Дали помнеше, че преди 120 години именно тази провинция е получил някой си Гай Юлий Цезар, второстепенен по това време политик, прочут любовник, размирник, неиздължаващ се длъжник? Дали помнеше, че именно наместничеството в Лузитания отвори на Цезар пътя към прекрасната кариера? Историята понякога се повтаря.

Една година след Лузитания съседната провинция Таракония, или днешна Източна и Северна Испания, посрещна нов наместник — Сервий Сулпиций Галба. Противоположно на Отон, той беше човек в напреднала възраст, почти на 60 години, опитен военачалник, изпитан политик, прекрасен юрист. Беше вече постигнал най-високите постове и бе един от най-богатите хора в Империята.

На младини Галба беше спечелил благоразположението на Ливия, вдовицата на Цезар Август. Тя му записа в завещанието си 50 милиона сестерции. Понеже сумата не беше изписана словесно, а само с цифри, Цезар Тиберий реши, че става дума само за 500 хиляди. Но това и така беше без значение, тъй като Тиберий анулира цялото завещание на Ливия, но не от алчност, а от омраза към майка си, с която постоянно се караше през последните години на живота й. Към Галба Тиберий беше лично добре настроен. Позволи му да започне служебната си кариера много по-млад, отколкото бе прието. Като претор Галба уреди игри по време на майските празници на богинята на цветята — Флора. Римските граждани дълго време си спомняха за тях, защото тогава видяха как слоновете танцуват по въже. След това в продължение на една година Галба беше наместник на провинция Аквитания в Галия. През 33 година стана консул. Пет години по-късно, по времето на Калигула, управляваше Горна Германия. Възвърна дисциплината на разпуснатата войска и разгроми набезите на германците, които нахлуваха откъм Рейн. Когато сам императорът пристигна на границата, подготвяйки големия поход срещу Германия — до който никога не се стигна, — видът на войските на Галба много му хареса. Военачалникът можеше да има високи изисквания към своите войници, тъй като сам даваше пример за издръжливост. Със стегната крачка водеше строя пред владетеля, като през цялото време държеше щита си, а непосредствено след това вървя пеша след императорската колесница в продължение на 20 мили.

Клавдий високо ценеше Галба, причисляваше го към своите съветници и приятели. Говореше се, че отложил похода за Британия с няколко дни само защото се безпокоял за здравето му. През 45 и 46 година Галба беше наместник на провинция Африка или днешен Тунис. Тази страна беше обезпокоявана както от нападенията на чергарските племена, така и от вътрешните междуособици. Желязната ръка на Галба бързо възвърна реда. Като награда за това получи триумфални отличия и титлата — член на три жречески колегии.

Когато обаче Клавдий се ожени за Агрипина, Галба се оттегли от политическия живот. Имаше някои причини, за да се страхува от тази жена. Та нали след смъртта на първия си мъж Домиций, Агрипина направи опит да се омъжи именно за Галба! Не я интересуваше, че е женен и има двама сина. От своето намерение се отказа чак след дейната и открита намеса на тъща му. Скоро след това той остана вдовец, загуби също и двамата си сина. Оттогава живееше самотно в семейната си вила наблизо до Фунди или в Тускулум. Странеше от Рим, като разбираше правилно, че е по-добре да не се показва пред очите на отблъснатата някога жена, днес толкова могъща. Не промени начина си на живот, също така и по времето на Нерон, въпреки че Агрипина загуби влиянието си. Страхуваше се, че ще бъде лошо прието приятелството му с Клавдий, ненавиждан както от Нерон, така и от съветника му Сенека. Разправяха за Галба, че дори когато се разхождал на носилката си, отзад винаги пътувала кола с пари. Това била предохранителна мярка — ако внезапно бъде издадена присъда за изгнание, да има под ръка средства за живот. А в това време дойде високата чест — наместничество на една важна испанска провинция!

Галба управляваше там в продължение на осем години. Отначало много строго се зае да въведе ред. На банкера, който излъга при обмяната на пари, заповяда да му отрежат двете ръце и да ги заковат за масата. Съдебният наставник, отровил сирак, за да заграби наследството му, осъди на разпъване на кръст. Нещастникът се защищаваше, викайки, че е римски гражданин, което му дава право да се оплаче пред императора. Галба благосклонно разреши този протест: заповяда да се построи по-висок кръст от другите и да се боядиса в бяло. По-късно обаче по-слабо се грижеше за правилното администриране и спазването на законността — повтаряше:

— За бездействие никого не подвеждат под отговорност!

Флавий Веспасиан се оттегли от политическия живот почти по същото време, както и Галба, и по същите причини: страхуваше се от Агрипина. Знаеше, че го ненавижда, защото беше приятел на Нарцис. От Нерон Веспасиан също не очакваше нищо добро. Та нали беше настанил сина си Тит при Британик и го държа там чак до момента на трагичната смърт на момчето. Въпреки това през 59 или 60 година при хвърлянето на жребий за провинциите в сената, на Веспасиан се падна Африка! Разбира се, това традиционно хвърляне на жребий за наместничество отдавна беше само илюзия. Щастието обикновено вървеше в крак с благосклонността на владетеля. Веспасиан беше около петдесетгодишен, когато прие своята провинция. Като опитен военачалник и администратор изпълняваше добре своите задължения. В хрониките е записано само едно събитие, достойно за внимание: по време на размириците в град Хаздрумет някой сръчно замерил наместника с ряпа. Нищо по-добре не свидетелствуваше за честността на Веспасиан както фактът, че след две години се завърна от Африка по-беден, отколкото замина. Изпадна дори във финансови затруднения. Част от имота си трябваше да остави на брат си и даже да се заеме с търговия на мулета. Оттук дойде и прякорът му „Мулио“, защото така се наричаха тези, които караха това трудолюбиво животно.

Както Галба, така и Веспасиан принадлежаха към близките на Клавдий. Същото беше и с Юлий Вестин. През 48 година Клавдий предложи на сената проект за декрет, който да даде право на римските граждани от Южна Галия да заемат високи държавни постове. Правейки преглед на градовете и на заслужилите личности, той каза:

„Ето прекрасната и силна колония Виен. Колко отдавна тя ни дава сенатори! От тази колония произхожда Юлий Вестин, който краси достойно мястото на държавник. Към него изпитвам такива приятелски чувства, както към малко хора. В момента му поверих моите имуществени дела. Моля, неговите деца да бъдат допуснати до първата жреческа степен, а после, като пораснат, да стигнат и до по-високи длъжности.“[1]

В края на 55 година Балбил зае мястото на Вестин като префект на Египет, Балбил получи този пост през 55 година благодарение на Агрипина, и нищо чудно, че след смъртта й трябваше да го напусне. Все пак позицията на известния астролог продължаваше да бъде силна както поради славата на неговите способности, така и заради приятелството му със Сенека — приятелство трайно, почиващо на взаимните им интереси към литературата и науката.

През 59 година и северните провинции на Империята получиха нови наместници. В Горна Германия бе назначен Скрибоний Прокул, а неговият брат Руф — в Долна Германия. Същите, които преди една година възстановиха реда в Путеоли, когато там се разгаряха противоречия между градските власти и плебейството.

В Британия беше изпратен Светоний Павлин. През 42 година той победи маврите в Северна Африка и бе първият римски военачалник, който прекоси Атласките планини. Стигна чак до крайбрежието на Атлантика. Очакваше се, че сега той ще завърши превземането на Британия. Неговите предшественици почти нищо не постигнаха през последните години в това направление. Дидий Гал, наместник от 52 до 58 година, беше стар човек и не особено енергичен. Ограничи се до борби със силурите в днешен Уелс, където успя да завладее няколко малки градчета. Приемникът на Дидий, Вераний, умря малко след като стана наместник. След него остана само гордото обещание в завещанието му, че ако съдбата го дари с още две години живот, той ще завладее за императора целия остров. Това свидетелствуваше само за пълното непознаване на терена, на недооценяване на смелостта на местните племена и на трудностите на една такава акция.

Чак сега трябваше да проличи дали Светоний наистина ще засили римската власт в тази най-далечна северна провинция. Затова пък главнокомандуващият на Изток, Корбулон, точно през 59 година придаде нов блясък на името си: окончателно завладя Армения! Превзе втората столица на тази страна, Тиграноцерта, разположена в горното течение на Тигър. Самото проникване до този град беше вече голямо постижение. Войските пресякоха високите планини, воювайки на всяка крачка с вражески настроеното население. Липсваше храна, страдаха от високите температури, но военачалникът успя да накара войниците да бъдат издръжливи, понасяйки наравно с тях всички несгоди. Тиграноцерта се предаде без бой. Към нейните жители победителят се отнесе благосклонно. През пролетта на следващата година — 60, Тиридат се опита още веднъж да навлезе в Армения. Корбулон го отблъсна и потуши бунтовете в различните части на страната. По принцип Армения можеше да бъде включена пряко към Империята като една от нейните провинции, но в Рим беше взето друго решение, а именно да остане васална страна, като на трона бъде поставен князът, който от години се възпитаваше в Италия. Той беше Тигран, потомък на Ирод, царя на Юдея и на предишните владетели на Кападокия и Армения. Но само част от арменците признаха Тигран. Затова Корбулон остави там силен корпус от своите войски, а някои от пограничните райони даде на съседите — верни римски съюзници.

През същата 60 година дойде новината за смъртта на наместника на провинция Сирия Умидий Квадрат. Като награда за заслугите му Корбулон беше назначен за наместник на тази толкова богата и важна страна.

Но и в малката, съседна на Сирия Юдея, беше направена смяна на прокуратора. Феликс, мъжът на прекрасната Друзила, бе отстранен.

[1] Senatus Consultum Claudianum de iure honorum Gallis dando, col. 2 (Dessau, Inscriptiones Latinae Selectae, nr. 212). ↑

Управлението на Феликс

През осемгодишното прокураторство на Феликс кръстове нагъсто покриваха юдейските планини. По тях висяха телата на разбойници и на заподозрените в съучастничество с тях.

Само римляните и богатите евреи ги смятаха за „разбойници“. Те самите се бяха нарекли пламенни, а така ги наричаше и простият народ. Това беше гордо название с дълбок смисъл.

Пламенните смятаха себе си — и само себе си — за истински защитници на вярата, за непримирими радетели за свободата на Юдея. С отвращение гледаха на всички евреи, които със садуцеите, а дори и с фарисеите се съгласяваха на дадени отстъпки спрямо гръцката култура и римската сила и като есенците се оттегляха от живота и борбата в пустинни местности, отдавайки се на молитви и мистично съзерцание. Движението на пламенните имаше стари традиции сред еврейството, но те станаха отделна организация със собствена идеология едва преди половин век. Това беше заслуга на Юда Галилейски. Когато римляните приемаха Юдея под свое управление и съставяха списъци на жителите, Юда вдигна въстание. Обяви:

— На божията помощ да разчита само този, който дава всичко от себе си за великото дело да се възцари царството му на земята. За тези, които ще загинат в боя, дори моментното поражение ще означава победа завинаги!

Въстанието беше потушено, но въглените останаха да тлеят под пепелта. От десетки години пламенните водеха партизанска война с римския окупатор и с тези слоеве от еврейството, които обвиняваха за падането на държавата и заразяването на вярата. Движението се предвождаше от роднините на Юда. Групи от пламенните се укриваха по недостъпни места, в планините и долините, в самия край на пустинята. Оттам бойците извършваха нападения на римските постове, на богатите имения, на пограничните нееврейски земи. Бореха се ловко, действуваха с хитрост, но когато потрябваше, оказваха безпримерен героизъм. Техен съвременник, който не ги е ненавиждал, казва:

„Обичат пламенно свободата. Цар и повелител за тях е само бог. Не се боят от смъртта, дори и от най-жестоката; не държат на това, че отмъщението може да падне върху техните близки. Нищо не може да ги склони да признаят за господар когото и да било от хората.“[1]

Твърдостта и ожесточеността на движението имаха своите основи в нездравото социално положение в тогавашна Юдея. Там преобладаваше едрото земевладение. Собствениците даваха под наем малки парчета земя на селяните, които трябваше да дават на господаря си голяма част от реколтата, да плащат на държавата данък и да правят подаръци на храмовете. Който не можеше да се справи с тези трудности, губеше всичко, дори личната си свобода. Именно тези бедни селяни и арендатори масово преминаваха към пламенните. Те нямаха какво да загубят. Живееха с надеждата за божието царство, царството на справедливостта. Ненавиждаха богатите и управляващите, очакваха идването на месията. Ако самите те не се бореха, то по всякакъв начин помагаха на пламенните.

Феликс не щадеше средствата само и само да потуши движението, което се превърна в кошмар за римските окупатори и богатите евреи. Там, където не помагаше силата и жестокостта, действуваше с предателство и хитрост.

Предводител на пламенните по това време бе Елеазар, син на Динайос. Именно той преди няколко години запали селата на самаряните в отговор на нападението на галилейските поклонници, пътуващи за Ерусалим. На страната на самаряните тогава застана прокураторът Куман, а наместникът Умидий Квадрат изпрати всички замесени в тази история до Рим пред съда на императора Клавдий. Той освободи евреите и наказа самаряните, осъди Куман на изгнание и назначи за прокуратор на Юдея Феликс. Елеазар се надяваше, че новият прокуратор ще води различна от своя предшественик политика и ще застане на страната на евреите. Затова се съгласи на предложението да проведе преки разговори с Феликс. Замина за Цезарея, крайморската резиденция на прокуратора. Тук бе веднага заловен, окован във вериги и изпратен в Рим. От този момент водач на пламенните стана Менахем, внук на Юда Галилейски.

Жестокостта на Феликс принуди селското население да се страхува и да не подкрепя пламенните. Дори и най-малкото подозрение предизвикваше сурови репресии върху цели семейства, села и райони. Пламенните смениха тактиката си. Вече не извършваха нападения на групи. Те действуваха от засада срещу своите противници. Заедно с тълпата поклонници те отиваха в празнични дни в самия Ерусалим и влизаха в храма. Под дрехите си имаха скрити къси ками. Приближаваха се до набелязаната жертва и ненадейно я пронизваха посред бял ден на най-различни площади и улици. Когато тялото на убития падаше на земята, те първи надаваха изплашен вик. Като постъпваха така, пламенните станаха още по-опасни и съвсем неуловими. Всички, които можеха поради някакви причини да изпаднат пред тях в немилост, се изплашиха. Богатите хора трепереха от страх пред всеки един приближаващ се към тях човек. Приятел не вярваше на приятеля си.

Един ден в храма бе убит от засада и върховният жрец. Йонатан. Пламенните можеха да бъдат заподозрени. В този случай обаче се роди предположението, че истинският изпълнител на това престъпление е самият прокуратор. Знаеше се, че не понася върховния жрец, защото той му даваше съвети и указания. Йонатан смяташе, че е упълномощен за това, тъй като след процеса в Рим подкрепи проекта за даване на наместничеството на Феликс. И ето че прокураторът използува случая, какъвто представляваше вълната от убийства. Нае убийци и се отърва от досадния благодетел, сигурен в своята безнаказаност. Та кой беше в състояние да докаже, че Йонатан не е станал жертва на пламенните?

Бунтовниците заплашваха само отделни личности. За мира в цяла Юдея по-опасно беше нещо друго — всеобщото настроение на очакване на месията. Жреците и учениците гласяха от векове в Писанието, че ще дойде някога вождът, който ще установи царство на щастието и справедливостта и ще даде на Израел власт над всички хора на земята. Те проповядваха, че колкото по-тежки са времената, колкото по-страшни удари падат върху страната, толкова е по-близко идването на месията. Нищо чудно, че тази картина на бъдещето превзе сърцата и мислите на хората, стана тяхна мечта и надежда. И нищо чудно, че в Юдея непрекъснато се явяваха пророци и пратеници на призрачния месия. Постоянно се повтаряше едно и също: всеки един мошеник събираше хиляди фанатично предани поклонници. Вестта, че месията е вече на прага, се пръскаше като светкавица из цялата страна, възбуждайки вълна на ентусиазъм. Тогава от въпроса започваха да се интересуват местните и римските власти. Измамникът бързо изчезваше, но в сърцата на тези, които бяха тръгнали след него, оставаше дълбокото убеждение, че той е бил предвестникът на истината, който не си е отишъл завинаги и ще се върне тогава, когато часът настъпи.

Най-трагично завърши делото на един египтянин, който беше съумял да се сдобие с голяма слава сред простия народ на Ерусалим като чудотворец. Хиляди глупци тръгнаха след него към Маслинения хълм, за да видят как по заповед на пророка ще се съборят стените на града и те триумфално и славно ще влязат в столицата. Но вместо ангелски тръби, те чуха прегракналото бучене на военните рогове. Върху беззащитната маса се нахвърли римската кавалерия и пехота. Няколкостотин поклонници на пророка паднаха убити, а 200 оковаха във вериги.

Няколко дни по-късно на площада пред светията избухна разправия. Тълпата се нахвърли върху някакъв евреин, дошъл от чужбина, крещейки, че богохулства. Смърт грозеше мнимия виновник. В близост до постройките на храма се издигаше масивна крепост, наречена Антония, дело на Ирод Велики. Там години стационираше римска военна част. Офицерът на частта веднага изтича с войниците си, за да потуши безредицата още в самото начало. Въоръжените едва успяха да спасят от тълпата този човек и го взеха със себе си.

Офицерът не можа да се ориентира каква е причината за безредието. Подозираше, че този човек е египтянинът, избягал преди няколко дни. Но задържаният гордо отрече.

— Аз съм евреин и произхождам от Тарсос в Сицилия!

Помоли да му разрешат да говори пред тълпата. Събраните приеха първите думи на тарсиеца с викове.

— Махнете го оттук! Нека умре!

Разгневеният офицер реши да открие истината по прост и отдавна изпробван начин — с бич и изтезания. Когато причинителят на размириците лежеше разпънат на земята, извика към пазещия го центурион:

— Значи при вас се бият римските граждани и то без присъда?

Центурионът веднага изтича до офицера, който бързо се появи и попита:

— Наистина ли си римски гражданин?

Когато чу утвърдителния отговор, не можа да се въздържи и сам се похвали:

— Аз платих за гражданството си хубава сумичка!

На тази своя реплика чу спокоен отговор:

— А аз съм се родил римлянин.

Тарсиецът, който се наричаше Паулус или Павел, остана в крепостта до изясняването на въпроса. И без това не можеха да го пуснат, защото в случай на нови безредици сигурно нямаше да се спаси. Командирът не можа да разбере откъде идва тази ненавист на евреите към техния единоверец. Представи го пред санхедрина, но и членовете на този знатен съвет не бяха единодушни в какво се състои неговата вина. Защото когато Павел каза:

— Аз съм фарисей и като всички фарисеи вярвам във възкръсването! — членовете на тази секта, влизащи в състава на санхедрина, веднага се обявиха в защита на задържания. Всичко това не се побираше в главата на офицера, който беше свикнал да изяснява случаите и да взема решения с войнишка простота. И отгоре на всичко му бе съобщено, че група фанатици е взела решение да убие Павел, когато на следващия ден го водят от Антония до санхедрина.

Същата тази нощ, под силна екскорта, Павел бе изпратен от Ерусалим до Цезарея, където се намираше резиденцията на прокуратора Феликс. За събитията в града и за личността на задържания командирът на гарнизона в Антония съобщаваше в писмо със следното съдържание:

Клавдий Лизий поздравява велможния прокуратор Марк Антоний Феликс.

Този човек бе хванат от евреите, които имаха намерение да го убият. Освободих го, тъй като разбрах, че той е римлянин. Исках да открия причината за обвинението и за това го поставих пред санхедрина. Намерих, че става дума за спорни въпроси на тяхната религия. Но това не е нещо, което води след себе си смъртно наказание или затвор. Понеже знам, че се подготвя покушение срещу този човек, изпращам ти го веднага. Също така препоръчвам на обвинителите да представят въпроса пред Теб. Поздравления.[2]

След пет дни в Цезарея задържаният бе разпитан пред Феликс. Обвинителите твърдяха: задържаният е разпространител на зараза сред евреите в целия свят, като водач на секта назарейци; виновен е също за неуважение към храма. Тези обвинения Павел решително отхвърли. Феликс отложи делото.

Затворът в Цезарея не беше със строг режим. Павел можеше да приема посетители. От водача на новата секта се заинтересува Друзила, жената на прокуратора. Като еврейка, тя разбираше религиозните противоречия на своя народ по-добре от съпруга си, който мислеше само за политика и пари. Феликс винаги се съобразяваше с мнението на Друзила не само защото тя произхождаше от царски род, но и заради това, че неотдавна му бе родила син.

Един ден изправиха Павел пред двамата. Феликс и Друзила го разпитваха за новата наука. Затворникът започна да ги убеждава, че месията е дошъл преди години; трябва да се живее в честност и справедливост и да се помни за страшния съд, който чака всички ни. Това напомняне отегчи Феликс и той каза:

— Сега можеш да си отидеш. Ще те извикам в удобно време.

Той разговаря с Павел още няколко пъти, но не бързаше да вземе решение. Имаше по-важни проблеми. Цяла Юдея кипеше, нямаше спокойствие дори и в Цезарея. Тук непрекъснато избухваха боеве между евреите и сирийците. Те се разправяха за това, кой трябва да управлява града. При това положение беше безсмислено да се пуска на свобода човек, който веднъж беше създал безредие.

Така изминаха две години. Накрая през 60 година Феликс беше отзован от заемания пост. За нов прокуратор бе назначен Порций Фест. Той поиска да започне своето управление с помирителен жест към евреите. Беше готов, поддавайки се на техните желания, да върне обратно Павел в Ерусалим и там да го съди. Тогава затворникът изпрати обжалване направо до императора; имаше такова право като римски гражданин. При това положение Павел трябваше да бъде изпратен в столицата.

По това време Феликс, неотдавнашният господар на живота и смъртта на всички жители на Юдея, за малко не беше изправен пред съда. Евреите от Цезарея го обвиниха пред императора в извършване на различни злоупотреби. Но Нерон, възпитаникът на Хайремон, не беше приятел на евреите. Оплакването не беше прието. Някои твърдяха, че застъпничеството на Палас е спасило Феликс, защото той, макар че не вземаше участие в политическия живот, продължаваше да има голям авторитет благодарение на своите няколкостотин милиона. На Феликс вероятно му помогна и отделната делегация, която изпратиха в Рим сирийските и гръцките жители на Цезарея. Те добре случиха, защото попаднаха на освободения роб Берил, завеждащ гръцката канцелария на императора. Нерон бе винаги благосклонен към гърците. Ето защо делегацията се върна в Цезарея с истински успех. Тя издействува анулирането на предишната разпоредба, която даваше на евреите и на сирийците еднакви права в управлението на града. От този момент пълни граждански права в тази столица на тогавашна Палестина имаха само сирийците. С това евреите не можеха да се съгласят, защото Цезарея лежеше в границите на тяхното отечество. Неотстъпно настояваха на своето и положението се влошаваше с всеки изминат месец. Призракът на голяма война вече хвърляше кървавото си отражение на Юдейската земя.

Изгубваме от очите си Феликс и Друзила. За тяхната съдба нищо повече не е известно. Запазила се е само една бележка, че синът на Феликс е загинал заедно с жена си по време на избухването на Везувий, същото, което погреба Помпей през 79 година.

[1] Флавий, Antiquitates ludaicae, XVIII 1, 6. ↑

[2] Надписът е публикуван в: L’Année Epigrafique, r. 1946, nr. 136. ↑

Ватикан

Голяма радост беше за Сенека и Бур, че въпреки трагичните събития на мартенската нощ, артистичните интереси на Нерон не угаснаха — напротив, разпалиха се с още по-силен пламък, тъй като вече не ги задушаваше скритият страх пред майката. Именно поради това общото развитие на държавните дела не бе нарушено. Императорът продължаваше да не се интересува от тези въпроси или, да се изразим по-точно, още по-малко се интересуваше. Изпитаните, мъдри ръце на Сенека и Бур ръководеха всичко както преди. Младият владетел се посвети напълно на музите — сериозните и леките.

Наистина, тази артистична императорска треска имаше някои изяви, които тревожеха двамата съветници. Нерон все по-настойчиво искаше да му бъде разрешено да демонстрира своите таланти публично, пред широк кръг зрители. Особено много държеше да покаже умението си да управлява колесница и да свири на лютня. Позоваваше се на примери — древна Гърция, където герои и царе се биели на колесници и вземали участия в състезания, а най-големите поети възпявали техните подвизи и победи. Нима самият бог Аполон не свири на лютня? Така го представят и много статуи, също и тази, която стои на Палатинския храм!

Това бяха трудни за отхвърляне аргументи. Та как майсторът на мъдростта Сенека можеше да подрони вярата в красотата и стойността на тези примери, които сам хвалеше пред своя възпитаник? Трябва да кажем, че в Рим отношението към спорта и изкуството бе по-различно отколкото в древна Гърция. Там победата в игрите или славата на певец бяха повод за гордост и за включване в редиците на най-изтъкнатите личности на всеки град. Но тук просто бе немислимо, че един сериозен човек, да не говорим за императора, може да излезе на сцената или на арената като професионален певец или състезател. Това би довело до подронване на авторитета на властта както в очите на самите римляни, така и на победените народи.

Все пак императорът не се отказа от намеренията си, а сега я нямаше и Агрипина, която сигурно щеше да се осмели направо да му каже какво мисли за това. В крайна сметка Сенека и Бур трябваше да отстъпят. Стараеха се все пак императорът да показва своите способности по колкото се може по-дискретен начин.

На десния бряг на Тибър, срещу Марсово поле, се простираше широко и равно пасище в подножието на хълма, който на запад се свързваше с високата планинска верига Яникул. Това пасище и хълмът носеха наименованието Ватикан. Това беше типично предградие, което вече не беше село, не беше станало и град. Тук се срещаха малки селски стопанства, но глинестата земя не беше много добра за обработване; във всеки случай ватиканското вино се смяташе за изключително лошо. Подмяташе се: „Който обича оцет — пие ватиканско.“ Затова пък имаше много тухларници и грънчарници. Ватикан не беше украсен с никакви големи постройки. Беше се прославил само храмът на Божията майка, чийто култ водеше началото си от Мала Азия.

Но все пак това изоставено предградие имаше и своите красиви места. Това бяха градините, които императорът Калигула наследи от мащеха си и прекрасно разкраси. Други ватикански градини принадлежаха на Домиция — лелята на Нерон. Тя умря през 59 година, малко след Агрипина, която толкова много ненавиждаше. Не мина без слухове, че и Домиция напуснала този свят с помощта на Нерон; той отдавна желаеше да притежава вилите й в Бая и Равена. Факт беше, че завещанието на Домиция не бе въобще оповестено, а императорът веднага заграби цялото й състояние, в това число и градините оттатък Тибър. По този начин заедно с парка на Калигула, който Нерон също наследи, във Ватикана се образува голям комплекс от паркове.

Тези императорски градини се намираха оттатък реката и извън града, но същевременно бяха много близко до центъра на столицата. Околността на Палатин беше свързана с ливадите чрез мост, построен още от Калигула, който по-късно въобще бе наречен мостът на Нерон: „Pons Neronius“. Той се намираше точно на това място, на което днес е мостът на Виктор Емануил. След преминаването по този мост, пешеходецът, който влиза в Рим, излизаше на пътя, наречен Виа Корнелия, който преминаваше през равнината и водеше чак до склоновете на хълма. Както край всеки извънградски път, така и от двете страни на Виа Корнелия се намираха много гробници. През IV век, когато император Константин се отправил през Ватикана, от подножието на хълма до строежа на базиликата „Свети Петър“, част от пътя и гробниците са били засипани за изравняване на терена. Когато през годините 1452 — 1667 са били разширени базиликата и колонадата, обкръжаваща площада, тогава са били изкопани и частично унищожени и другите гробници край античната Виа Корнелия. Чак археологическите разкопки в подземията на базиликата, започнали от 1939 година, позволиха да се изследват гробниците, затрупани по времето на Константин. Тези разкопки доказаха също, че Виа Корнелия е минавала точно по протежение на южната страна на днешната базилика.

В една от гробниците бе намерен надпис — извлечение от завещанието на нейния собственик. Началото на надписа гласи:

„Галий Попилий Херакъл поздравява своите наследници. Моля Ви, мои наследници, разчитам на вашата вярност, заповядвам ви: постройте ми гробница във Ватикана около цирка.“[1]

Наследниците бяха заповядали да се издълбае тази част от завещанието върху камъка, за да докажат, че са оправдали доверието на починалия. За нас той е важна информация за историята на строежите на Ватикана. Той посочва, че близо до тази част на Виа Корнелия, следователно в непосредствена близост с по-късната базилика и малко на юг от нея, се е намирал по времето на Империята цирк. За това, че е съществувал Ватикански цирк, беше известно още преди намирането на надписа, но едва сега неговото местоположение бе определено.

Циркът бе построен благодарение на Калигула. Този страстен любител на състезания обичаше надбягванията с колесници и заради това си построи във Ватиканските градини частен стадион. Украси своя цирк с обелиск, докаран чак от Египет. Вероятно това е същият обелиск, който днес стои на големия площад пред базиликата, поставен тук през 1586 година и премесен на разстояние от няколкостотин метра.

На този Ватикански цирк обърнаха сега внимание Сенека и Бур. Тук позволиха на Нерон на воля да се занимава със състезания, както някога правеше Калигула. Отначало зрителите бяха малка група приятели и прислуга. След това благосклонността на императора допусна все повече граждани, дори и плебеи. Именно народът се радваше най-много на тези зрелища. Благородниците бяха обидени; но и техният ред щеше да дойде за активно включване в доброто забавление!

По това време в столицата започнаха големи тържества и игри. Те трябваше да бъдат израз на благодарност към боговете за чудотворното избавление на императора със смъртта на Агрипина. Това беше от страна на народа. Владетелят от своя страна ги уреждаше pro acternitate Imperii — за да бъде вечна империята. Нарекоха ги Ludi Maximi — Най-големите игри.

Те бяха наистина прекрасни. Продължиха няколко дни и се проведоха в различни театри и циркове. Не се щадяха усилия, за да надвиши техният блясък всичко, което Рим беше гледал досега. Представена бе комедията на Афраний, поет от преди 200 години, под заглавие „Пожар“. И наистина в малко градче, построено на сцената, избухва пожар. На актьорите бе позволено да вземат за себе си всичко, което успеят да спасят от горящите къщи, а там бяха поставени умишлено ценни предмети. Видът на актьорите, облечени в дълги роби, които смело се хвърляха в най-страшните пламъци, биейки се помежду си за всяка дреболия, развесели публиката повече отколкото самото действие на комедията. Но ролите се сменяха; актьорите имаха всеки ден много радост за сметка на зрителите.

Ежедневно по време на игрите сред народа бяха хвърляни хиляди птици от различни видове, а също така сладкиши и купони за зърно. Лично императорът хвърляше на арената малки топчици. Всеки, който хванеше някоя от тях, получаваше според знака на топката прекрасна награда: скъпи дрехи, роби, коне, скъпоценни предмети от злато и сребро, бижута, картини, дресирани животни, дори кораби, къщи и земеделски стопанства.

И още едно нещо беше необикновено в тези игри, за народа пленително. Като актьори, гладиатори, свирачи на лютня, състезатели с колесница често пъти участвуваха потомците на най-изтъкнати сенаторски семейства, също и еквити — както жени, така и мъже. Правеха това, за да почетат императора и мощта на Империята. Беше обаче публична тайна, че Нерон им плаща за това участие огромни суми. По този начин не само придаваше бляскав характер на зрелището, но и успокояваше отрицателното отношение, предизвикано от неговото собствено представяне във Ватиканския цирк.

По-късно намери случай, за да насърчи още по-знаменити личности към масово представяне на сцената и арената и то безплатно.

[1] Надписът е публикуван в: L’Année Epigrafique, r. 1946, nr. 136. ↑

Ювеналия и Нерония

През есента на 59 година Нерон за първи път си обръсна брадата. По това време младите римляни обръсваха брадите си обикновено около 20-та си годишнина. Тази важна процедура бе наречена depositio barbae, или отдаване на брадата, и се чествуваше като семеен празник с весели забави сред роднини и приятели.

Нерон бе навършил вече 21 години. И понеже беше владетел, неговото depositio barbae стана празник за целия Рим и особено за висшите кръгове. Всеки, който се смяташе — и искаше да бъде смятан — за приятел на императорския дом, вземаше участие в този празник. Всеки се чувствуваше отличен, ако можеше с нещо да придаде тържественост на забавата. Никой не трябваше да се страхува, че ще унижи своя авторитет и достойнство, тъй като това беше едно приятелско забавление от частен характер.

Самата церемония по обръсването се състоя в голямата зала, наричана Saepta Julia, където някога се провеждаше гласуването и изборът на чиновниците. Преди бръснарят да пристъпи към своята почетна мисия, бяха представени лекоатлетически състезания по гръцки образец. Космите от императорската брада след обръсването бяха старателно събирани и затворени в златна топка, богато украсена с перли. Тази топка беше поставена като дар в храма на Юпитер на Капитолия. Но това беше само началото на тържеството. Истинското тържество се състоя във Ватиканските градини, в частния цирк и театър. Императорът им даде специално наименование: Ювеналия или Празник на младостта. Това наименование имаше известна традиция, защото още Калигула беше допълнил към веселия празник Сатурналия, празнуван през декември, деня Ювенилис, посветен на забавления и спортни изяви на младежта.

Всички знатни личности в Рим се подготвяха за Ювеналията, колкото се може по-добре, без значение на възрастта и пола. Старците, младежите и жените от най-знатните родове старателно посещаваха уроци по танц, пеене и актьорска игра. Който не притежаваше абсолютно никакъв талант, с тежест на сърцето, срамежливо се губеше някъде в сивата маса на хористите. Любовта към императора позволи на не едного да тържествува над възрастта и разпали искрата на скрит до този момент талант. Дори една осемдесетгодишна мадона бе видяна да танцува в пантомимата!

Императорът се представи като певец. Спази точно всички изисквания, поставяни пред професионалните артисти. Заповяда на Юний Галион, бивш консул, брат на Сенека, да извести за неговото излизане на сцената. А когато се намери сред публиката, каза скромно, както изискваше обичаят на артистите:

— Мои господа, изслушайте ме благосклонно!

После изпълни произведения, композирани от него: песен за Атис и Вакханките. Те бяха приети с ентусиазъм. Чуха се бурни възгласи, преминаващи в овации, също така и викове и многократни скандирания:

— Императорът е прекрасен! Цезар Аполон! Цезар Август! Никой не е над императора!

С изключителна жар в ръкопляскания и похвални викове се отличаваше групата на снажните младежи от аристократическите домове. Тогава за първи път се представиха като едно цяло. Те бяха заедно с кохортата преторианци — като лична стража на владетеля и едновременно като отлична клакьорска организация. Тези младежи носеха официално наименование Августиани. Идеята за създаването на такъв корпус от приятели на императора не беше нова; своите пажове е имал и Александър Велики, по-късно неговите наследници, великите елински монарси — царете на Египет, Сирия, Македония.

След това беше дадено угощение за народа край изкуственото езеро отвъд Тибър, в подножието на планината Яникул. Това езеро беше построено още по времето на Август, за да се демонстрират в него морски битки; край бреговете му беше уреден просторен парк. Сега под дърветата бяха разположени павилиони и гостилници, а пари за покупки щедро се раздаваха от императорската хазна. Забавлението продължи до късно през нощта.

Така завърши Ювеналията през 59 година. Нерон повтаряше по-късно това весело тържество, но при неговите приемници този празник беше забравен. Чак след 20 години те бяха възстановени от император Домициан и отново след още по-дълга пауза, в трети век — от Гордиан. Много, много векове по-късно така беше наречен студентският празник.

Празниците в столицата бяха весели и спокойни. Що се отнася до вкуса на народа, може би прекалено спокойни. Не един любител на арената въздишаше:

— А колко по-интересно е в Помпей! Там умеят да се забавляват! Това са игри — кръв целият амфитеатър!

Наистина помпейските гладиаторски игри си спечелиха голяма слава през тази година. Столицата имаше своите Ludi Maximi и Ювеналия. Защо Помпей да бъде по-лош — градът, където Нерон беше така известен, където получи своята жреческа титла веднага след осиновяването и откъдето произхождаше жена му Попея? Така мислеха всички помпейци, а с финансирането на мероприятието се зае някой си Ливиней Регул. Той помогна да се изпълни общото желание, но също така имаше и лични цели. Преди десетина години по времето на Клавдий бе отстранен от сената за някакви злоупотреби. Засели се в Помпей. В момента имаше намерение да си възвърне благоволението, като даде публичен израз на своята радост по повод избавлението на императора.

Помпейският амфитеатър съществува и днес в сравнително добро състояние. Като за един малък град, той е бил представителен, можел е да събере около 20000 зрители. Публиката пристигала тук от цялата околност. Най-много гости пристигали от Нуцерия, отдалечена на 20 км от брега. В последно време Нуцерия беше силно западнала, въпреки че както и Помпей носеше гордото име колония. Обезлюдяването на Нуцерия обърна внимание дори и на правителството; преди две години там бяха изпратени нови преселници, отслужили войници.

Както обикновено става между съседи, нуцерианците и помпейците не се обичаха. Гладиаторските борби разпалваха страстите. Беше нещо нормално и повсеместно по време на кървавите борби на арената зрителите да се делят на партии. Изтъкнатите гладиатори имаха свои поклонници, които поздравяваха любимците си със силни викове, като гръмогласно обсипваха с обиди техните противници. Зрителите се деляха съобразно това, дали са за „Самнитите“, или за „Траките“. Бяха два вида гладиатори. Едните се биеха без броня, затова пък носеха голям правоъгълен щит, а другите имаха броня, но щитовете им бяха малки и кръгли. Имаше също така и „плетачи на мрежи“. Те се явяваха почти голи и бяха въоръжени с тризъбец, кама и мрежа, която се опитваха да хвърлят върху своя обкован в броня противник, наречен secutor — преследвач.

Целият амфитеатър кънтеше от крясъци и свиркания, когато победеният гладиатор хвърляше щита и повдигаше палеца на лявата си ръка нагоре, молейки за милост. Развяването на кърпички от страна на зрителите означаваше, че той е свободен, получава missjo, затова пък когато палецът беше насочен надолу, това беше знакът Jugula! — доубий го! На арената излизаше прислуга с маски на бога Меркурий и пробваше с нажежено желязо дали този „доубит“ наистина е умрял. След това роби с маски на Херон, бог на подземния свят, извличаха тялото навън с куки.

Всичко това беше жестоко и варварско. Но тези, които днес поздравяват с възторжени викове демонстрациите на боксьорската бруталност, нямат право да осъждат своите предшественици от преди 20 века, тъй като дават свобода на едни и същи първични инстинкти — жестокостта и садизма.

По време на помпейските игри между зрителите се стигна най-напред до словесни обиди, а след това до бой. Разделението се извърши веднага — на домакини и гости. Посипаха се камъни, след това се раздвижиха тоягите и накрая бяха извадени ножове. Трибуните се обляха в кръв по-обилно, отколкото арената. Помпейците победиха. Много от нуцерианците се върнаха в родния си град с кървящи рани, а много бяха пренесени на носилки.

Случаят беше представен на императора. Но Нерон предвидливо не се зае с неговото разглеждане и предостави това на сената. Жестът беше прекрасен, защото повишаваше авторитета на почетното събрание. А императорът искаше преди всичко да се избави от неприятната необходимост да издаде сурова присъда; искаше винаги да бъде смятан за великодушен владетел, доставящ само добрини на хората. В случая с Помпей той държеше много на това, тъй като градът беше винаги изключително лоялен.

Но и сенатът не мислеше да поеме отговорността върху себе си. Предаде делото на консулите. Те проведоха следствие, но не издадоха присъда, и с присъщо уважение предадоха делото за окончателно решение в ръцете на сената. Сенатът нямаше друг изход и накрая обяви присъдата.

Забранени бяха игрите в Помпей в продължение на 10 години. Разформировани бяха нерегистрираните дружества, колегиите, които бяха огнището на всички боеве по време на игрите и изборите. Бяха освободени от длъжност duoviri за 59 година и беше заповядано да се проведат нови избори. В помощ на местните власти бе създаден нов чиновнически пост с титлата preafectus iuri dicundo — съдебен префект.

Най-зле си изпати от всичко това Ливиней. Изхарчи за игрите много пари, очакваше да си възвърне благоволението, а междувременно го осъдиха на изгнание като косвен причинител на нещастието.

Най-тежкото за помпейците наказание — забраната да се уреждат игри, беше отменено три години по-късно, вероятно поради застъпничеството на Попея. Но ненавистта между двата града остана. Върху стените на откопаните изпод пепелта на Везувий къщи и до днес личат надписи: Nucerinis infelicia — „Нещастие за нуцерианците!“

В спора се включиха и други градове на Кампания, заставайки на едната или на другата страна. Оттук идва и този надпис, издълбан от ръката на противника на Помпей: Puteolanis feliciter, omnibus Nucherrinis felicia et uncum Pompeianis et Pitecusanis — „Да живеят путеоланците, щастие за нуцерианците, на кол помпейците и питекусанците!“

През 60 година Нерон започва втората петгодишнина от своето управление. Доброто управление трябваше да се признае от всеки един жител на Рим, Италия и провинциите. Стопанският живот се развиваше навсякъде успешно. Администрацията беше способна. Наместниците бяха умело подбирани, злоупотребите сурово наказвани. Порасна авторитетът на сената, цареше правосъдие, доносничеството беше преследвано. Успешно беше решен и арменският въпрос. Наистина, в императорския дом се разиграха две мрачни драми; но никой не знаеше доколко в тях действителна вина имаше Нерон и доколко случайността или политическата необходимост. А благодарение на игрите и народните забавления, също така и на великодушието императорът заличи от човешката памет онези лоши спомени. Разбира се, много от благородниците бяха против прекалената любов на Нерон към пеенето, поезията и състезанията; още повече, че привличаше в своите забавления сериозни личности. И все пак — това признаваше всеки — императорът даваше воля на страстите си по-скоро в частно обкръжение.

Народът щеше да хвали Нероновите зрелища без никакви забележки, ако те не бяха толкова културни, толкова гръцки. Малко кръв се проля! — такова беше всеобщото мнение. Хората си припомняха, че още през 57 година, когато беше открит големият амфитеатър на Марсово поле, Нерон не позволи да бъде убит нито един от биещите се на арената гладиатори, независимо от това, че там имаше само роби и осъдени. Още по-голямо разочарование за любителите на силни преживявания бяха игрите, които императорът уреди през 60 година при откриването на втората петгодишнина от своето управление.

Нарече ги Нерония. Трябваше да бъдат повторени след години, следователно следващия път през 65 година. В това отношение те се отличаваха от олимпийските игри, които се провеждаха всеки 4 години, но фактически само това беше разликата. Освен това императорът положи всички усилия, за да пренесе вярно в Рим онези славни старогръцки състезания. И така, подобно на Олимпиадата, Неронията се състоеше от три вида съревнование: в музиката, атлетиката и състезанията с колесници.

Под наименованието certamen musicum се разбираше представянето на певците, поетите и ораторите. Атлетическите състезания — или както често ги наричаха гимнастически — обединяваха преди всичко състезанията в борба, бокс и бягане. Беше направено всичко, за да се придаде на Неронията съответният тържествен и достоен блясък. Игрите се проведоха за сметка на държавата. Продължиха няколко дни и нощи. Една част от тях бяха представени в театъра на Помпей. Привечер целият град ярко светеше в илюминации. За увековечаване на Неронията се появиха монети със специален надпис: Certamen Quinquenale Romae Constitutum — Установени са петгодишни игри в Рим.

Все пак народът не беше доволен. Що за игри бяха това без гладиатори, диви зверове и пантомима? Също като простолюдието, жадно за брутални зрелища, и хората от висшето общество не бяха очаровани от игрите. На тях не им допадаха гимнастическите състезания. И не защото римляните презираха упражненията на тялото. Напротив. С удоволствие ги използуваха като една добра закалка за военната служба. Но атлетика, упражнявана повече от необходимото, почти професионално, им се струваше като нещо недостойно за културния човек.

Сенека направо твърдеше, че това е едно глупаво занимание, което не отговаря на образования човек; да си упражняваш мускулите, да се грижиш за разширяване на плещите и укрепване на гърдите си. Та дори ако това пълнеене се окаже добро и ти пораснат бицепсите, то и така никога няма да се изравниш нито по сила, нито по тежест с един добър вол. Нещо повече: наднормената маса на тялото притиска ума, прави го тромав. Следствие на непрекъснати физически усилия се губи проницателността на мисленето и способността за тежка умствена работа. А кого вземат обикновено за учител по атлетика? Най-лошите роби, чието единствено занятие е да си мажат тялото с олио или да пият вино. Те смятат, че прекрасно са прекарали деня, ако са се изпотили добре и на мястото на това, което е изтекло от тях, са погълнали съответното количество течност.

А има също — съветваше Сенека — упражнения лесни и кратки: бягане, гимнастика на ръцете, скокове на височина, на дължина, на място. Но каквото и да тренираме, трябва бързо да се връщаме към умствените занимания.[1]

Гърците са имали друго отношение към атлетиката. Упражнявали са я всеобщо. Гимназионът — място за тези упражнения — е било нещо неотменно във всеки един гръцки град, както и театърът. Но и тук са били отправяни остри думи на протест срещу прекомерното отдаване на атлетиката. С най-голяма ярост говори за това великият лекар Гален, живял през втори век:

„Атлетът живее като свиня, а фактически още по-лошо, защото не само трябва много да яде и спи, но и непрекъснато да се упражнява физически. Това е в действителност един дяволски кръг от ядене, пиене, облекчаване, спане и търкаляне в прахта. Тези упражнения наистина дават сила на тялото, но тя е само мнима, тъй като то става неспособно за друг вид дейност и е по-слабо устойчиво на болести, отколкото тялото на нормалния човек. Гимназионите, това са училища за мързел, сънливост и умствен застой. И така атлетът не е в състояние да извърши нищо велико, дори и в своята област. Нека да си представим, че Зевс организира съвместни игри за хора и животни. Кой ще победи? В обикновеното бягане — заекът; в бягането с препятствия — еленът; на дълги разстояния — конят; в борбата — мечката и лъвът; в дигането на тежести — слонът; в бокса — бикът; а в петобоя сигурно — магарето!“[2]

Странни са тези думи в устата на лекар. Но тази ненавист на Гален към атлетиката имаше своите причини. В гръцкия свят по онова време много млади хора признавали само спорта и с отвращение гледали на все по-малката група от глупаци, седящи над книгите. Дори второстепенният атлет в малкия град бил уважаван повече и имал повече пари, отколкото добрия лекар, учител или строител. А каква популярност и какво богатство са спечелвали тези, които са побеждавали на общогръцките игри! Разбира се, че всички са били професионални атлети, независимо от това, че все още е била поддържана древната идея за аматьорството. Те били организирани в така наречените „съюзи на ефебите“, които в даден смисъл отговарят на днешните дружества. Явлението имало масов характер и представлявало сериозна заплаха за развитието на културата. Великият лекар добре е преценявал това. Култът към атлетиката и атлетите е представлявал израждане на старогръцкия идеал за мъжественост — човек, който обединява в себе си всички висши качества на ума, честност на характера и физическа ловкост. До това израждане се е стигнало в продължение на векове поради една много проста причина: по-лесно и приятно е да упражняваш мускулите си отколкото мисълта си.

Римляните от висшите слоеве, които се отнасяха с нежелание към внесената от Гърция атлетика, имаха право. Страхуваха се, че събуждането на интерес към тези състезания ще даде също такива тъжни резултати, както и там. Идеал на младежта ще стане личността с добре развити мускули, с ниско чело, която мисли само за това, къде по-успешно да удари противника си с юмрук или пък с кой крак се скача по-добре. Лекоатлетическите състезания бяха в това отношение по-опасни от всички видове игри, гледани досега в Рим. Защото гладиаторските борби можеха да имат много привърженици, но в края на краищата никой нормален човек не се стараеше доброволно да рискува живота си на арената. Да станеш кочияш на колесница никак не беше просто. Затова пък атлетиката примамваше към подражание и участие.

Противниците на атлетиката имаха право, защото сред народа тя добиваше голяма популярност. От времето на Август „гръцките агони“[3] бяха повтаряни в Рим все по-често.

При Нерон ненавистта към атлетиката сред висшите кръгове беше толкова всеобща, че на арената се състезаваха само професионалисти, обикновено хора от нисък произход. Другояче беше с certamen musicum. На сцената на театрите се представяха членове на най-известни фамилии. Императорът лично, разбира се, не взе активно участие. Въпреки това журито, както и целият колектив, стараещ се да получи наградата, именно него призна за победител в ораторството и поезията. Сигурно беше взето под внимание „цялостното му творчество“. На императора беше също така връчен венец за свирене на лютня. Той от своя страна заповяда да го положат пред статуята на Август.

Сред поетите, представящи се по време на Неронията, всеобщо внимание събра върху себе си 22-годишният Лукан, племенник на Сенека — същият този, който преди две години, когато беше нашумяло делото на трибуна Сагита, написа речи в негова защита и против него. През тези две години Лукан бе работил старателно. Беше изоставил реториката и се занимаваше само с поезията. Имаше вече няколко свои малки произведения; едно от тях описваше смъртта на Хектор, а друго страната на мъртвите. През 59 година замина за Атина. Поводът за пътуването не беше само желанието му да следва в този славен град на философите, но също и лошите взаимоотношения на родителите му. Бащата на поета, Мела, напълно се беше отделил от жена си и се беше заселил на село в Кампания; Лукан бе взел неговата страна и хранеше известна неприязън към майка си.

Следването му в Атина не трая дълго. Лукан бе повикан лично от императора, комуто се харесаха някои от стихотворенията на неговия връстник. Младежът влезе в лоното на приятелите на владетеля. Заедно спореха върху поезията и се забавляваха с импровизиране и рецитация.

По време на Неронията Лукан декламира в театъра собствената си поема Laudes Neronis — Похвала за Нерон. Това произведение не се е запазило, но неговият общ тон ни е познат.

Известна ни е друга похвала към императора от същия поет, тя е поместена в началото на голямата епопея, над която Лукан започва да работи малко след 60 година. Епопеята носи заглавието Farsalia. В нея се възпява гражданската война, която преди 100 години са водили Цезар и Помпей. Решителната битка за Цезар се състояла тогава край местността Фарсалос. Драматичните събития на голямата война, която погребала Римската република, са всъщност прекрасен художествен материал.

В първите си стихове Лукан порицава жестокостта на братоубийствената война, но малко след това изповядва такива мисли:

„Гражданската война е била нещо ужасно. Но все пак не се оплакваме, о, богове, ако не е имало друг начин да се открие пътят за бъдещото управление на Нерон. Та нали знаем, че за вечното владение на небето трябва да се заплати с висока цена. Юпитер е получил властта чак след страшната война с гигантите. Следователно приемаме с желание престъпленията и поражението на гражданската война, защото тя ни даде Нерон. Проляло се море от кръв. Но Рим е благодарен на съдбата, защото всичко това се е извършило за тебе!“

След това се обръща направо към императора:

„Когато се изпълни дългият век на твоето земно царуване, ще се издигнеш към звездите. Небесното царство радостно ще те приеме. Всеки един бог ще ти отстъпи своята власт. Може би ще пожелаеш да вземеш скиптъра, а може би ще предпочетеш да управляваш колесница и като ново слънце на огнена кола да правиш преглед на земния кръг. Спри се в самия център на небето! Ще просветне слънчево време, нито един облак не ще заслони Цезаря. Човешкият род ще остави оръжието. Враговете ще се заобичат. Ще зацари мир над света.“

Който чете тези стихове е убеден, че има вече ясен образ за епопеята, но това е погрешно схващане.

Certamen musicum, въведен от Нерон през 60 година, е важна дата в развитието на европейската култура. Това не е преувеличено твърдение. Нашата култура е построена върху основата на гръцките постижения, това е известно и безспорно. Но от огромното богатство на елинистичната култура живее наистина до днес само това, което са приели римляните. Така беше и с обичая за публични музикални и литературни конкурси, също и с награждаването на творците. В Гърция това е било практикувано от векове. Музикалните изпълнения там са били неотлъчна част на много игри. Римляните никога нямаше да тръгнат след техния пример. Бяха прекомерно практични и сурови; как официално да се окаже уважение на творби, които са плод на почивката, недостойни за истинския гражданин? Необходима беше волята и силата на императора, за да се повиши рангът на поезията, песните, декламациите на по-високо ниво, заслужаващо признание и дори награди от страна на държавата. И не е важно от какви подбуди Нерон направи тази крачка — дали от искрено обожаване на гръцката култура, или, което изглежда по-вероятно, от обикновено комедиантство.

Нерония беше повторена само веднъж. Всъщност това беше само едно превъзмогване на нежеланието, утвърждаване на примера. Четвърт век след Нерон император Домициан отново въведе състезанията по гръцки образец. Нарече ги капитолийски, тъй като победителите бяха награждавани на Капитолия. Тези състезания продължиха през вековете. И благодарение на тях стана известно на хората от Западна Европа, че големите художествени постижения са годни за слава и официални награди.

[1] Сенека, Epistulae, 15 (откъси, преразказ). ↑

[2] Гален, Protreptikos, пасаж. ↑

[3] Агона — гимнастически или спортни състезания. ↑

Кометата през 60 година

Дори небето поздрави втората петгодишнина от Нероновото управление. Появи се комета. Дълго и добре се виждаше чак шест месеца през тази 60-та година. Появяваше се най-напред на северния небосклон, след това се придвижваше към запад и най-накрая, докато изчезне, достигаше до южния хоризонт.

Появяването на огнената звезда предизвика голямо вълнение сред народа. Питаха се:

— Може би тя е предвестник на същите събития, както онази комета отпреди 6 години?

По онова време умря императорът; дали и сегашният владетел не е заплашен от погиване? Напразно Сенека доказваше, следвайки Хайремон и Балбил, че не всички комети са зловещи: онази 54 година беше щастлива, защото предизвести, встъпването на трона на Нерон, тази сега също е щастлива, защото открива втора петгодишнина от неговото управление. Изводите на философа сигурно намериха признание в двореца — та кой от приближените можеше да се осмели да каже пред императора, че го заплашва нещастие? Но все пак сред жителите на столицата преобладаваше убеждението, че краят на Нерон е вече близко. Замисляха се повече над това, кой ще бъде неговият приемник. Погледите на всички бяха насочени към Рубелий Плавт. Той беше сроден с основателя на династията Август в същата степен както и Нерон. Радваше се на всеобщо уважение. Живееше скромно и не се занимаваше с обществени дела. С удоволствие се съгласяваше с философите от школата на стоицизма. Неговият брак с Антистия беше наистина за пример.

Още преди пет години роднинството му с Август за малко не стана причина за неговото погубване. Тогава през 55 година Юния Силана и Домиция изплетоха интрига срещу Агрипина: чрез своите освобожденци подхвърлиха подозрението, че тя желае да постави на трона именно Рубелий Плавт. Тази неумела клевета лесно бе открита и триумфът на Агрипина беше кратък. Плавт спокойно си почиваше няколко години. Този път обаче положението беше по-лошо, защото тъй както кометата, така и приказките сред народа обезпокоиха императора.

И не само това. Случи се нещастие, което вероятно потресе Нерон, дори и да не беше суеверен и да желаеше всичко най-хубаво за Плавт. През лятото императорът замина за едно от любимите си владения, за Сублаквеум. Това е днешното Субиако, градче, разположено в планините на 45 мили от Рим, в тясната долина на река Аниен. Почти отвесно към реката се спускаха голи скали. Това определяше добре чувството на Нерон към красотата на природата, харесал си беше пейзажа, очарователен в своята суровост. Необикновената красота на долината бе засилена с построяването на бентове, които създадоха три езера на реката. Тези бентове бяха разрушени чак през Средновековието.

На брега се простираха в дълга редица прекрасните постройки на императорските вили. Ободрявайки се от езерния хлад, в Сублаквеум често се пируваше под открито небе. Веднъж през това горещо лято се случи, че удари гръм в приборите, поставени на масата, приготвена за обяд в двора. Никой не пострада, но всички сметнаха, че това е лошо предзнаменование за владетеля и добро за Плавт, тъй като Сублаквеум като административна единица принадлежеше към Тибур, откъдето произлизаше неговият род.

Трябва да се признае, че въпреки тези предсказания, които можеха да разтревожат дори и най-недоверчивия човек, Нерон постъпи разумно спрямо Плавт — той му изпрати писмо с молба да замине за владенията си в Азия и по този начин прекрати клюките.

Изгнаникът, жертва на кометата, бе придружен от жена си и няколко най-близки приятели. Сред тях беше и философът Музоний Руф, който се радваше на голямо уважение; не само проповядваше принципите на стоицизма, но ги и въвеждаше в живота. Златоусти учители на мъдростта не липсваха в Рим, като се започне от Сенека. Известно беше обаче какво трябва да се мисли за хармонията между действията и схващанията на императорския съветник.

Отстраняването на Рубелий Плавт не заглуши приказките за опасността, заплашваща Нерон. Те избухнаха с нова сила, когато императорът сериозно се разболя след къпането си в бента около Сублаквеум. Това бе началото на акведукта, който отвеждаше студените планински потоци до самата столица; наричаше се Аква Марция, функционираща и до днес. Нерон бе привлечен от хладината на кристалночистата вода. Къпането бе прието за светотатство, тъй като изворите на акведукта се смятаха за свещени. Затова и в болестта на императора някои виждаха гнева на боговете. Но в действителност заслужаваха наказание собствениците на крайградските земи, които самоволно отвеждаха от акведукта вода за напояване на градините и пълнеха плувните си басейни, така че малка част от нея достигаше до града.

По време на това боледуване един от приближените край леглото на Нерон рекъл:

— Ако се случи нещо лошо с тебе, това ще бъде краят на нашата империя!

А императорът отговори:

— Но все пак държавата ще има още една опора в едно лице…

— В кого ли? — попитали в хор учудените ласкатели.

— Мисля за Мемий — отговорил Нерон.

Това показва, че той добре познаваше стойността на хората. Старецът Мемий се славеше като прекрасен администратор и военачалник. Като приемник на Попей Сабин, дядото на любимата на Нерон, дълго време беше наместник на балканските провинции. Беше особено почитан. Само в едно можеше да бъде упрекнат, че отстъпи на Калигула жена си Лолия Павлина и по време на сватбата изпълняваше ролята на баща на младоженката. Но кой би могъл да се противопостави на лудия, седнал на трона, какъвто беше Калигула?

Нерон стана от леглото, но междувременно дойдоха вести, за катастрофални бури и земетресения в Гърция и Мала Азия. Най-много пострада градът Латакия в Азия. Но той беше богат град и бързо се възстанови след разрушенията, дори без помощ от страна на държавата. Затова пък правителството се погрижи за западналите, поради масова емиграция на населението към провинциите, градове на Италия. До два от тях — Таренто и Анций, бяха изпратени заселници, бивши войници. И на двата града беше призната титлата „колония“, също така и на Путеоли. Планът за заселничеството не донесе очаквания резултат, тъй като ветераните предпочетоха да останат в провинциите, където бяха прекарали дълги години на служба в легионите.

Привържениците на астрологията тържествуваха. Лошото влияние на кометата продължаваше и се прояви през 61 година с още по-страшна сила. В Британия кръвта се лееше на потоци. Загинаха около 80 хиляди римляни и значително повече жители на острова. Известно време изглеждаше, че Британия ще бъде загубена за Империята.

Начало на въстанието даде народът на ицените, населяващи днешния Норфолк. Тъй като по това време на завладяването на острова от Клавдий те застанаха на страната на победителите, получиха частична независимост, въпреки че страните на юг и запад от тях бяха включени към пряката римска администрация. През 61 година умря кралят на ицените Прасутаг. Той знаеше, че римляните ще използуват смъртта му, за да приобщят тези земи направо към Империята. Затова определи императора като главен наследник в своето завещание. Разчиташе, че по този начин ще запази за жена си и дъщерите си поне част от състоянието си, а за народа — частична свобода. Този ход не успя. Скоро след това се яви, с цел да приеме наследството, императорският прокуратор Кат Деций. Той не се ограничи само с това, което принадлежеше на императора според волята на починалия. Отнасяше се към цялата страна като към собственост на новия й господар, а в действителност като своя. Властолюбието и безогледността на Кат бяха нечувани. Такъв произвол в нито една провинция не би останал ненаказан, но Британия все още се смяташе за театър на военни действия и ето защо тук чиновниците имаха повече свобода.

Заможните ицени бяха лишени от богатството им, към роднините на краля се отнесоха като към роби; беше наредено да се върнат всички подаръци, които преди години е раздал Клавдий, за да си спечели благосклонността на народа. Слугите на прокуратора изнасилиха и двете дъщери на Прасутаг, а майка им, кралицата Будика, която се хвърли да ги спасява, унижиха и пребиха от бой.

Жадна за мъст, Будика стана душата на въстанието, което се подготвяше в най-голяма тайна. След кралицата тръгнаха не само ицените, но и много племена, населяващи земите в границата на провинцията — особено триновантите от днешен Есекс, на североизток от Лондон. Тях римската администрация ги потискаше по най-различен начин. Но още по-лоши от чиновниците и бирниците бяха римските търговци и банкери, които дойдоха заедно с армията и в продължение на 20 години успяха да направят много неща. Не само изкупуваха на безценица военните трофеи и роби, но и експлоатираха простодушието на британците, които за пръв път се срещаха със система на високо организирана икономика. Те им даваха пари на заем за купуване на луксозни стоки и заплащане на данъците. Британците с желание задлъжняваха, без да си дават сметка, че ще трябва да връщат два пъти повече или да се лишат от имота си, а дори и от личната си свобода. Една от най-големите акули на лихвата беше Сенека. Разправяха, че в самата Британия той дал под лихва — разбира се, чрез посредници — 40 милиона.

Най-болезнената все пак рана за триновантите беше римската колония Камулодунум, днешният Колчестер. Ветераните, които се заселваха там, изхвърляха от домовете и земите им местните жители, а други облагаха с данъци за сметка на строящия се в града храм на Божествения Клавдий. Някои представители на британската аристокрация старателно помагаха на завоевателите в потискането на съгражданите им.

До Камулодунум стигнаха слухове за голямо съзаклятие, но колонистите не им повярваха. Не се погрижиха дори за издигане на временни укрепления, защото градът още нямаше стени. По-страхливите, за да склонят съгражданите си за действия, започнаха да разказват за някакви зловещи предзнаменования: обърнала се статуята на богинята на Победата; в празния театър някой чул странно виене и стенание; във водите на устието на Темза видели образа на разрушения град. За всеки случай властите на колонията помолиха прокуратора Кат да изпрати въоръжена част. Но той можеше да даде само 200 войника.

А това беше по-лошо от слуховете и предсказанията на паникьорите: в околността нямаше нито един голям гарнизон. Най-близкият — 9-ти легион, се намираше в Линдум (днес Линкълн), следователно на разстояние 120 мили; легион 2-ри лагеруваше в Глевум (днес Глостър), а останалите войски — легион 14-ти и част от 20-ти — бяха още по-далече, на северозападното крайбрежие на Уелс. Там под предводителството на наместника Светоний Павлин армията се подготвяше за превземането на остров Мона, наричан днес Ангълси.

Този малък и беден остров беше по това време сърце на свободна Британия. Тук се намираше центърът на друидизма. Тази мрачна религия, благодарение на фанатизма и организацията на своите жреци, от векове оказваше огромно влияние върху всички келтски племена. До Мона пристигаха дарове от цяла Британия, оттук тръгваха призиви за непрекъсната борба със завоевателя. Всеки борец за свобода, преследван от римляните, намираше тук спасение и помощ. В свещените гори на Мона се провеждаха древни култови церемонии, като за боговете се извършваха жертвоприношения от хора.

За римляните превземането на острова беше политическа необходимост. Но те се стремяха към това и като врагове на друидизма. Това беше единствената религия, която те никога не признаха, независимо че по принцип проявяваха търпимост към вероизповеданията на поробените народи.

Провлакът, отделящ Мона от Британия, бе тесен и плитък, така че преминаването на корабите с плоски дъна стана лесно. Конниците преминаха направо на конете си. Но легионистите се стъписаха от една необикновена гледка: на брега се бяха събрали многобройни редици войници, а сред тях тичаха жени с разпуснати коси, които виеха и заклинаха: друидите издигаха нагоре ръце и бълваха проклятия към пристигащите. Но тревогата премина бързо. Войниците скочиха от корабите и в гъсти редици тръгнаха в атака. Оказа се, че никакви молитви и заклинания не притъпяват острието на меча. След кратка ожесточена борба на брега полегнаха войните, друидите, жреците. Римляните пристъпиха към претърсване на свещените гори.

Точно в този момент дойде страшната новина: Източна Британия гори! Беше докладвано: ицените и тридентите грабнали оръжието. Римската колония Камулодунум била превзета и изгорена, населението избито до крак; шепата войници се защищавали в храма на Клавдий само два дни; 9-ти легион, който побързал от Линдум на помощ на Камулодунум, бил разбит по пътя и всички били изклани, единствено конницата се спасила с бягство.

Тогава Светоний взе смело решение. Тръгна на изток, взимайки със себе си само конницата; пехотата трябваше да ги догонва с всички сили. Изпрати вестоносец до втори легион в Глевум със заповед да напусне лагера и да се свърже на определено място с останалата армия.

В продължение на няколко дни наместникът измина 230 мили и спря в Лондон. В това богато търговско селище се намираха складовете на армията, роеше от предприемачи и търговци. Но както и в Камулодунум и тук нямаше никакви укрепления. Не можеше да се мисли за отбрана, още повече че главният корпус още не беше пристигнал. А британците бяха вече близо.

Светоний се оттегли. Напразни бяха молбите на жителите. За да не забави своя ход, наместникът взе със себе си само годните за борба мъже. Малко след оттеглянето на римляните, отредите на Будика нахлуха в Лондон. Победителите не взеха пленници. Единственото свидетелство за онези дни е пластът пепел, лежащ на известна дълбочина под центъра на днешната столица на Англия.

Съдбата на Лондон сподели няколко дни по-късно Верулам (днес Св. Албани), където също имаше складове на армията. И тук наместникът остави беззащитните преселници в ръцете на съдбата. Тези, които не загинаха веднага от мечовете на въстаниците, ги очакваше мъчителна смърт, същата, каквато преди това сполетя жителите на Камулодунум и Лондон: инквизиции, разпъване на кръст, изгаряне живи.

Накрая, някъде в горите, на запад от Верулам, Светоний се срещна с корпуса на своята пехота. Не дойде обаче втори легион от Глевум. Неговият военачалник отказа да изпълни заповедта. Страхуваше се да напусне лагера и да навлезе в горите. И така Светоний разполагаше с 10 000 войници срещу неколкократно по-многобройните отряди на кралицата. Но нямаше къде да се оттегли. Само битка в открито поле можеше да донесе победата, тъй като затварянето в лагер заплашваше — поради унищожаването на складовете и прекъсването на снабдителната верига — с гладна смърт.

Добрият военачалник умело избра мястото на битката — обширна равнина, затворена от три страни с гори. Постави кавалерията по крилата. Стройните редици на легионери, защитени с щитовете, стояха неподвижно, когато към тях с викове се приближаваше безформената тълпа на въстаниците. По заповед войниците хвърлиха своите копия. След това с бърза крачка кохортите тръгнаха напред, а едновременно с това атакува и конницата. Веднъж отблъснати, британците знаеха само да бягат. Но не можеха да се оттеглят, защото отзад в полукръг стояха каруците, с които бяха доведени жените и децата, за да бъдат свидетели на крайната победа. Легионерите убиваха всички. Според изчисленията те си изравниха сметките, тъй като избиха около 70 000 въстаници на Будика. Кралицата се самоуби.

Узнавайки новината за победата, страхливият военачалник на втори легион се прониза с меча си.

По това време дойдоха подкрепления от континента. Пристъпи се до системни наказателни действия на териториите, обхванати от въстанието. Но не само римските мечове носеха смърт в Британия. Ширеше се небивал глад, защото жителите на източната част на острова тръгнаха през пролетта на война и не засяха нивите си; те разчитаха на бърза победа и на римските житни складове.

Прокураторът Кат избяга през първите дни на въстанието. На негово място дойде Юлий Класиций. Той гледаше на британските въпроси по-различно от Светоний, който жадуваше за мъст и щеше да бъде щастлив, ако можеше да избие всички „варвари“. Новият прокуратор имаше по-широки представи и по-добре разбираше положението на местното население, тъй като сам произхождаше от провинция Галия. Като финансов чиновник, отговарящ за средствата, влизащи в държавната хазна, Класиций имаше предвид преди всичко стопанските въпроси и се отвращаваше от военачалническата жажда за кръв и слава. Ясно виждаше, че човеконенавистните замисли на Светоний са неизпълними и вредни за интересите на Империята. Между двамата достойни мъже се стигна до остри противоречия. Прокураторът открито твърдеше, че истински мир ще въдвори в Британия тепърва новият наместник и така пишеше в рапортите си до Рим. Имаше право. Добрият военачалник беше, както често се случва, слаб политик. Британците виждаха в него смъртен враг. Предпочитаха безнадеждна борба, отколкото подчинение пред жестокия убиец.

За да прецени положението на място, императорът изпрати своя освободен роб Поликлит. Той взе страната на прокуратора. През есента на 61 година Светоний беше отзован под претекст, че е допуснал поражение на част от флотата. Решението се оказа правилно. Наследниците на Светоний скъсаха с политиката на безогледност; благодарение на това успяха да възстановят пълен мир, който продължи до края на Нероновото управление.

Преди около сто години в Лондон беше разкрита гробницата на Юлий Класиций, издигната от жена му. Този чиновник има заслуги за земята, в която почива навеки прахът му.

Бързото умиротворяване на Британия беше крайно необходимо, тъй като на източните граници на Империята се събираха буреносни облаци. Тигран, с благословията на Рим от неотдавна цар на Армения, лекомислено започна военни действия против партите и грабеше техни територии. Цар Вологез, който и така не можеше да позволи да седне на арменския трон римски васал, ускори контранастъплението. През пролетта на 61 година част от армията му получи задача да навлезе в Армения и отново да постави на трона Тиридат, друга част бе насочена към Сирия. Наместникът на тази провинция Корбулон, навреме уведомен за намеренията на врага, изпрати в Армения два легиона, а сам, както можеше, подсилваше сирийската граница. Той изпрати молба до Рим, в която настояваше да се назначи отделен военачалник на арменския фронт.

Пълководците на Вологез обсадиха столицата на Армения, Тиграноцерта, но не можаха да постигнат успех, тъй като градът беше добре запасен и римските войници се защищаваха смело. Едновременно с това Корбулон остро осъди Вологез чрез свои пратеници за започването на военни действия. Вологез отговори с примирение, тъй като положението му не беше най-добро: Тиграноцерта не се предаваше, в много части на партийската държава бяха нахлули облаци от скакалци, така че той се закле, че за укрепване на мира ще изпрати посланици направо до Рим и едновременно с това се съгласи да изтегли войските си от Армения. Същото направи и Корбулон, който не искаше да остави римските войски разпръснати далеко на изток. Евакуира дори и Тиграноцерта. Всъщност той постъпи съгласно инструкцията, която получи от столицата. Там бе решено да се промени политиката спрямо Армения. Понеже Тигран не можа да се справи с положението, сметнаха за необходимо да се приобщи тази държава като провинция на Империята. Такава беше задачата, която получи Цезений Пет, който през пролетта на 62 година пристигна като главнокомандуващ арменския фронт.

Обида на Величието

Хората, които гледаха задълбочено на нещата, не бяха разтревожени от Британия и Изтока — въпреки че там се проливаха реки от кръв и се очертаваше война с партите, — а от едно на пръв поглед маловажно събитие, което се разигра пред сената в началото на 62 година. И ето за първи път от 20 години и за първи път от управлението на Нерон беше разглеждано обвинение за обида на величието.

Понятието „величие на римския народ“ се роди по времето на Републиката. Тогава се появиха и първите обвинения за обида на това величие чрез държавна измяна, превишаване на служебните компетенции, недостойно поведение. Римският император на теория беше преди всичко представител на народа. Юридически това намираше израз в притежанието му на властта на народен трибун и годините на управлението си той изчисляваше от деня на нейното приемане. Оттук се бе родил и принципът: който по някакъв начин действува против императора или обижда неговата личност и семейството му, то той обижда и величието на римския народ. Следователно извършваше престъпление laesae maiestatis всеки, който не е почел достатъчно статуята на владетеля, който е отказал да положи клетва за вярност или фалшиво се е заклел в името му, който устно или писмено го е оскърбил.

Този вид обвинения бяха златна мина за доносчиците. В Рим всеки имаше право да осъди свой съгражданин, наистина извършил или не някакво престъпление. Разбира се, че бяха обвинявани преди всичко богати хора, защото в случай че спечелеше, обвинителят получаваше голяма част от състоянието на своята жертва. Присъдите за обида на величието обикновено бяха сурови: изгнание и конфискуване на имуществото или смърт, въпреки че поводът за обвинението понякога биваше просто смешен.

По време на божествения Август — пише Сенека в произведението си „За благодеянията“ — думите още не бяха опасни, но вече можеха да причинят неприятности. Сенаторът Руф, пийнал по време на пиршество, казал:

— Дано императорът не се върне цял от пътешествието, за което се готви!

И допълнил:

— Същото му пожелават всички волове и телета!

Разбира се, ставало въпрос, че в случай на щастливо завръщане воловете и телетата ще отидат на олтара на боговете като благодарствено жертвоприношение. Но на това пиршество присъствували и такива, които професионално слушали внимателно. Още на разсъмване робът, който по време на пира стоял до краката на Руф, му разказал всичко и го посъветвал сам пръв да съобщи това на императора. Сенаторът послушал съвета му. Препречил пътя на Август, който излизал към града. Заклел се, че вероятно вчера е бил омагьосан. Викнал:

— Нека всичко това да падне върху мене и синовете ми!

Императорът му простил. А Руф добавил:

— Никой не ще ми повярва, че наистина си се помирил с мене, ако не ми подариш нещо. — И помолил за една сумичка, която не е зле да получиш и от някой много благосклонен. Императорът се съгласил и с това.

Затова пък при Тиберий — пише Сенека — избухнала лудост по обвиненията. В мирно време това причинявало повече злини, отколкото не една война. Доносчиците улавяли разговорите на пияните и обикновените шеги. Всичко можело да бъде опасно, почти всяка дума и всеки жест. Никой вече не чакал каква ще бъде присъдата при един или при друг процес, защото тя винаги била една и съща. Случило се веднъж, че бившият претор Павел по време на един пир поискал гърне. А този Павел носел пръстен с образа на Тиберий. Забелязал това с острото си око присъствуващия на пира доносчик Марон. Започнал веднага да уговаря всички присъствуващи за свидетели, че Павел обижда величието на императора, докосвайки гърнето с неговия образ. Но в този момент робът на Павел, който уж помагал на господаря си да вземе съда, показал пръстена в своята ръка. Свалил го в последния момент, като видял какви били намеренията на доносчика.[1]

Обвиненията за обида на величието бяха в края на управлението на Тиберий толкова чести, че именно те се смятаха за най-лошото проклятие на онова време. Затова Калигула оповести скъсване с тази практика, което все пак не удържа. Клавдий забрани изобщо да се приемат обвинения от такъв характер. Те се възродиха чак през седмата година от управлението на Нерон.

Трябва да се признае, че вината на първото лице, призовано да отговаря за crimen laesae maiestatis след толкова дълга пауза, беше явна. Антистий Созий беше съставил стихове, които оскърбяваха императора, и ги беше чел публично на един прием у свои приятели. Там присъствувал Косутиан Капитон, същият продажен адвокат и доносчик, отстранен от сената през 57 година поради злоупотреби в Цилиция и неотдавна възвърнат на тази длъжност. Той веднага се зае със старата си дейност и обвини Антистий, който по това време заемаше длъжността претор, пред сената.

Можеше да се смята, че възобновяването на грозната практика ще предизвика учудване и тревога. Междувременно въпросът беше приет пренебрежително. След седемгодишно спазване на правосъдието, Рим имаше вяра в политическата програма на Нерон и на неговите съветници. Знаеше се също така, че императорът не е обидчив. Така че в сената съществуваше мнението, че обвинението е фиктивно и че императорът ще позволи да се проведе съдебно следствие, за да може отново да демонстрира своето великодушие. Затова бе направено предложение Антистий да се накаже колкото се може по-сурово: да бъде пребит с тояги, а след това да му се отсече главата със секира. Разчиташе се, че в случай на приемане на едно такова сурово наказание, императорът ще го отмени по силата на своята трибунална власт. Все пак Тразеа Пет излезе с предложение за една по-умерена присъда, по-точно виновникът да бъде заточен на един от островите. Започна жива дискусия. Болшинството като че ли не искаше да постави императорската благосклонност на изпитание, гласува за проекта на Тразеа. Някои, сред които бе и Авъл Вителий, защитиха първото предложение. Накрая бе решено да се представи на императора предложението на Тразеа.

Главните точки в отговора на Нерон гласяха:

— Не съм предизвикал Антистий с нищо. Но той от своя страна ме обсипа с най-тежки обиди. От сената бе поискано да се заеме с това; трябваше да определи наказанието, според големината на провинението. Щях да смекча едно изключително сурово наказание, следователно, още повече нямам намерение да се противопоставям на умереното. А ако сенатът сметне за необходимо, може изобщо да освободи Антистий.

По-хитрите почувстваха в тези думи скрит гняв и обида. Въпреки това болшинството се съгласи с предложението на Тразеа — това е знаменателно, тъй като показва колко силно вярват в Нероновото великодушие.

Но все пак мнозина хранеха подозрение и страх. Нещо лошо ставаше в Палатин. Делото на Антистий показваше, че сред приближените на императора вземат връх опасни хора. Поводът за размисли беше и това, че на заседанията на сената, именно Авъл Вителий така енергично се противопостави на предложението за смекчаване на присъдата. А Вителий беше един от любимците на императора. Вървеше вярно по стъпките на баща си, вече мъртъв, който със своето вернопоклонничество успя да си спечели благосклонността на Калигула, след това на Месалина, а след това и на Агрипина. Като момче Авъл се беше харесал на стария император Тиберий и остана в неговото обкръжение на Капри. Следващият император, Калигула, го ценеше високо като познавач на коне. По времето на Клавдий добре вървеше и на двамата Вителиевци: бащата беше доверен съветник на императора, а синът — любим партньор в играта му на зарове. Така че Авъл получи титлата консул още през 48 година. Нерон бързо откри неговите таланти: близък беше на сърцето му такъв опитен познавач на перверзията, цирка и хазарта.

Някои се стараеха да разсеят страховете, като казваха:

— Вителий, атакувайки толкова остро Антистий, прекали в своето усърдие.

А други отговаряха:

— А с какво ще се обясни, че Косутиан Капитон изобщо се осмели да внесе обвинението? Та нали като доносчик вече има неприятен опит, а като неотдавна завърнал се в сената, трябва да се държи внимателно! Сигурно зад всичко това стои тъстът на Косутиан, Офоний Тигелин. Това не предвещава нищо добро.

Тигелин влезе в обкръжението на императора благодарение на това, че отглеждаше състезателни коне в Южна Италия. Като специалист служеше с обяснения и съвети. Миналото на Тигелин беше много неясно. Знаеше се само, че се е родил в Сицилия в бедно семейство. След това пристигнал в Рим. Тъй като бил много красив, обърнал внимание на сестрите на императора Калигула. За прекаляване с техните ласки, заплатил с изгнание в Гърция. Върнал се при Клавдий. При странно стечение на обстоятелствата почти едновременно умрели и тримата богати чичовци на Тигелин. Наследството му позволило да купи земи на юг и да се заеме с отглеждането на коне.

Не се приключи само с делото на Антистий. Малко след това изскочи обвинение против Фабриций Вейент. И в този случай вината бе очевидна. Фабриций съставяше пасквили за сенаторите и ги публикуваше под формата на своята „последна воля“. Шегата и хрумването никой не можеше да отрече. На времето, когато водачите на партите искаха твърде високи цени за наемането на хора и коне за игрите, той именно впрегна кучета в колесниците!

Осъдиха го не за тези публикации, а за мнимо подкупничество. Беше наредено да се изгорят Фабрициевите „завещания“. Резултатът беше, че цената им се вдигна и намериха много читатели.

[1] Сенека, De beneficiis, III 26–7. ↑

Оттеглянето на Сенека

Афраний Бур почина в началото на 62 година, вероятно от рак в гърлото. Не мина без слухове, че го е отровил Нерон. Тези клюки бяха обосновани с това, че Бур се противопоставял на плана за развод с Октавия. Когато Нерон го попитал какво му е мнението, той отговорил:

— Разведи се, но ще трябва да й върнеш и зестрата!

А зестрата беше Империята.

Смъртта на префекта на преторианците беше преди всичко, удар за Сенека. Той губеше приятел и съмишленик, човек честен и безрезервно отдаден на държавните дела. Всичко, което двамата постигнаха в продължение на 7 години, произлизаше от пълното съгласие на вижданията и целите им. Взаимно се допълваха и помагаха. Императорът много се съобразяваше с авторитета на Бур, всички помнеха онзи октомврийски ден на 54 година, когато той — префектът на преторианците, съобщи на кохортата, която беше на стража в двореца:

— Императорът преди малко почина. Поздравяваме като наследник императора Нерон, любимия му син!

Ако не беше този акт и тези думи, тронът сигурно щеше да принадлежи на Британик.

След смъртта на Бур императорът се върна към практиката, често използувана от предишните владетели, и назначи двама префекти на преторианците. Единият от тях беше Фений Руф, което беше прието с одобрение. От 55 години той изпълняваше длъжността префект по снабдяването и прекрасно се справяше с трудната задача. Имаше репутация на човек с неопетнена чест. Но все пак беше слаб и страхлив. Своето издигане дължеше на Агрипина и от 59 година живееше в постоянен страх, че ще сподели съдбата й. Затова от самото начало отстъпваше на колегата си Офоний Тигелин, втория префект на преторианците, заслужилия коневъд на състезателни коне. Той нямаше никакви задръжки и страхове… Направи кариера, ласкаейки Нерон, и продължаваше да има един принцип на поведение: да отгатва най-скритите желания на императора. Събитията се развиваха бързо. Малко след смъртта на Бур и назначаването на новите военачалници Сенека помоли императора за аудиенция. Излезе пред него със следната реч:

— Ето изминаха вече четиринадесет години, откакто стоя близко до твоята младост, предвещаваща толкова прекрасни надежди, и осмата година на твоето управление. С колко много почести и богатства ме дари през тези години! Именно тяхното изобилие е единствената причина, която не ми позволява да се чувствувам наистина щастлив. Често разсъждавам така:

„И ето, аз, роден като еквит и жител на провинцията, сега принадлежа към първенците на държавата. Аз, нов човек, блестя сред аристократите, които могат с гордост да изброят дълга редица от славни прадеди. А нали се хвалех, че моят дух се задоволява с малко. Междувременно какви прекрасни градини създадох! Разхождам се в крайградските си имения, собственик съм на огромни земевладения, имам големи доходи!“

„Мога само едно да кажа за свое оправдание: та нали не бих могъл да се противопоставя на твоята благосклонност!“

Говорейки така, Сенека даваше отговор на много завистници, които отдавна завиждаха на голямото му богатство, за което философът много страдаше. Сега той молеше императора да го освободи от тежестта и да приобщи тези имения към своето състояние. Това предложение беше равнозначно с молба да бъде освободен от задълженията си на съветник. Такава формулировка Сенека направо не можеше да постави, тъй като той официално не изпълняваше никаква длъжност. Отбелязваше само, че вече е стар, не може да се справя с делата, желае да почине и да се заеме с образованието на духа си.

Отговорът на Нерон беше пълен с израз на синовни чувства. Започваше с думите:

„Ако мога да отговоря веднага на твоята приготвена и обмислена реч, то това дължа именно на теб! Когато бях момче, а след това младеж, ти ми помагаше със своите насоки и съвети. Докато съм жив, никога не ще забравя колко съм ти задължен.“

Разбира се, че императорът не прие подарените имоти, но даде да се разбере, че не може да се противопостави на желанието на стареца да живее в спокойствие. Разделиха се с прегръдки и целувки.

Това беше една достойна оставка. Сенека изпревари това, което неминуемо го чакаше. Той добре разбираше, че без Бур няма да е в състояние да ръководи въпросите на Империята.

Знаеше много добре, че от години редица сенатори и дворяни настройваха императора срещу него.

Може да се попита защо чак сега Сенека се реши да изостави делата и политиката на големия свят. Философът можеше все пак да се защищава по следния начин:

„Наистина, че отрицателните страни и престъпленията на Нерон познавах по-добре от когото и да е друг. И ако въпреки това издържах дълго време при него, то не е, за да задоволя собствените си амбиции, а за доброто на човечеството. Стараех се, доколкото това беше възможно, да влияя на императора и да възпирам неговите лоши инстинкти. Възпитах тигър и исках да го държа строго. Не успях. Звярът се изтръгна от клетката.“

Все пак, оттегляйки се от обществения живот, Сенека се излагаше на обвинението, че изневерява на идеалите и учението на стоицизма, които проповядваше.

„Мъдрецът трябва да даде от себе си всичко за доброто, за държавата и за всеки един гражданин. Длъжен е дори да помага на враговете си. От това задължение нищо не може да го освободи — нито възрастта, нито умората, нито опасността.“

На това обвинение Сенека отговори в трактата си „За бездействието“, пишейки:

„Майсторите на нашата школа не твърдят, че мъдрецът е длъжен да се занимава с въпросите на всяка една безразлично коя да е държава. По начало няма никакво значение по какъв път мъдрецът ще стигне до бездействието: дали поради това, че строят на държавата няма да отговаря на мъдреца или мъдрецът няма да отговаря на строя на държавата.“

А всъщност — пише Сенека — дали именно това бездействие не представлява по-добър начин за служене на тази голяма република, която обхваща цялото човечество и целия свят? Не на тази малката и тясната, в която сме се родили, защото така е поискала случайността?

Това бездействие, за което говори Сенека, бе само освобождаване от грижите и обществените дела. Всъщност това е едно бездействие пълно с работа и дейности, особено на мисълта. А именно за това ни е създала природата. Това наистина е живот съгласно нейните закони и изисквания:

„Любознателността на нашето мислене е дар на природата, която като осъзнава собственото си съвършенство и красота, е създала нас, за да бъдем зрители, които се възхищават на прекрасните шедьоври. Тя би загубила резултата от усилията си, ако своите произведения, така велики и прекрасни, така изкусно направени, така блестящи, така различни с многообразието на красотата си покаже на безплодните пустини… Та нали все още не сме видели всички неща в тяхното голямо и истинско великолепие, а остротата на нашето зрение открива пътищата на търсенето и строи първите предпоставки за опознаването на истината, за да могат нашите изследвания да преминават от очевидните неща към скритите в мрака и да откриват истини, по-стари от света, като например: откъде са взели своето начало звездите? В какво състояние се е намирала вселената, преди да са се обособили в нея съставните и части? Какъв е бил този разум, който е подредил нещата, потънали в бездната на безпорядъка? Кой е определил мястото на всяко нещо?… Нашата мисъл руши преградите в небето и не се задоволява с познанието на нещата, които са наоколо. (Това — казва — трябва да изследваме, което се намира извън края на света)…“[1]

С трескава бързина, като че ли искаше да отработи дългите години, които бе посветил на политиката, Сенека се зае с всестранни изследвания и писане. Голяма част от значителния принос на Сенека е създадена именно през годините 62 — 64. Но това плодотворно „бездействие“ непрестанно се нарушаваше от страшните тътени на приближаващата се буря.

[1] Сенека, De otio, 8 и 4 (откъси, превод на Йоахимович). ↑

Начало на новото управление

Смъртта на Бур и оттеглянето на Сенека получиха широк отзвук в цялата Империя. Затова новото обкръжение на императора и особено Тигелин се страхуваха от сътресения и размирици. Та нали двамата дългогодишни съветници на Нерон имаха армия от приятели и съмишленици както в столицата, така и в провинциите. Дали тези хора, заемащи отговорни постове, ще гледат безпристрастно как се срива тяхната система от лични връзки? Дали няма да се опитат да използуват общата несигурност и да представят свои кандидати за властта? Все още бяха живи двама души, които от гледище на своя произход можеха да претендират за трона: Сула, изпратен в изгнание в Марсилия през 58 година, и Рубелий Плавт, пребиваващ в Мала Азия от 60-та година. Беше припомнено на императора, че преди 7 години Бур бе обвинен, че заедно с Палас е искал да постави на трона именно Сула. А в свежата памет на всички беше кометата от преди две години и гръмотевицата, която удари в Сублаквеум — знаци, предвестяващи, според вярванията на народа, заемането на властта от Рубелий.

Опасенията бяха нереални, но в двореца към тях се отнасяха сериозно. И така, за да се избегне опитът за бунт и да се отстранят потенциалните противници, бяха изпратени доверени офицери до Марсилия и до Азия. След завръщането си те рапортуваха пред императора с малки чувалчета. Той старателно прегледа тяхното съдържание, надсмя се на преждевременно побелелите коси на Сула и прекалено дългия нос на Плавт.

Сула бил убит неочаквано в момента, когато била поднасяна храна на масата в неговия марсилски дом. Затова пък Рубелий вече знаел какво го чака. Преди отделението от войници да стигне до Азия, там се явил доверен освобожденец с писмо от тъста на Плавт, Антистий Вет; той, благодарение на широките си връзки, навреме разбрал каква опасност е надвиснала над зет му; съветвал го да окаже въоръжена съпротива на войниците, които щели да бъдат само 60-тима.

Но Рубелий Плавт не използувал този съвет. Чакал спокойно, докато въоръжените палачи почукали на вратата му. Смъртта го изненадала в момент, в който съблечен се приготвял за всекидневната си гимнастика. Тази пасивност не произтичала от липса на смелост. Рубелий искал да се жертва, за да спаси любимата си жена и деца. Това негово решение било поддържано и от стоика Музоний. Той винаги го е поучавал, че смъртта не трябва да се търси, но не трябва и да се бяга от нея. За умния човек тя е неизбежно и твърде безразлично събитие.

За убийството на Сула и Рубелий императорът уведоми официално сената. Той накратко каза, че това е било крайно необходимо за доброто на републиката. Сенатът едногласно реши да бъдат отстранени и двамата, а също така да бъдат отправени благодарствени служби.

Смъртта на Октавия

През пролетта на 62 година, 12 дни след развода си с Октавия, Нерон се ожени за Попея.

Бившата съпруга получи за изтриване на сълзите стария дом на Бур и именията на Рубелий Плавт. Беше принудена все пак да напусне Рим и да се пренесе в Кампания. Това направи сигурно с желание, тъй като в Палатин живееше като в затвор, където наблюдаваше едновременно забавленията на двора и открития романс на съпруга си със съблазнителката. Дори при развода не й бяха спестени болезнените унижения. Като официален повод за раздялата с жена си Нерон представи нейната безплодност. Отправено бе и обвинението, че Октавия имала романс с някакъв флейтист от Александрия. Нейните робини бяха подложени на мъчения под личното ръководство на Тигелин. Обикновено момичетата признаваха това, което искаха от тях. Само една, която бе жестоко инквизирана, има смелостта да каже на Тигелин:

— Утробата на моята господарка е по-чиста от твоята уста!

От най-близкото обкръжение на императора против сватбата му с Попея се противопостави само освобожденецът Дорифер — и то по какви причини! Той беше душата на оргиите, които се уреждаха почти всеки ден в двореца. Беше дори „мъж“ на Нерон, така както по-късно един друг освободен роб, Спор, стана „жена“ на императора. И ето, Дорифер се страхуваше, че бракът с Попея ще сложи кръст върху веселите забави, а оттук и върху неговото влияние. Напразни бяха тези страхове. Освободеният роб не дооценяваше господаря си, който беше в състояние прекрасно да погоди съпружеските си задължения с всякакви младежки игри.

Радостта на новата господарка на Палатин не трая дълго. Неизвестно откъде из града се разнесе новината, че на императора му е дотегнала Попея и ще възвърне благосклонността си към Октавия. На Форума и Капитолия се събраха огромни тълпи от хора. Бяха свалени статуите на Попея и на тяхно място бяха поставени старите статуи на първата жена на императора. Виковете на радостната тълпа стигаха чак до Палатин. Имаше опасност тълпата да влезе в императорския дворец. Спокойствието бе възвърнато от кохорта преторианци, които излязоха срещу невъоръжените тълпи с насочени копия.

Попея беше обхваната от ужас. Какво ще стане, ако Нерон се поддаде на гнева на народа и наистина върне Октавия от изгнанието? Падна на колене пред мъжа си, молейки:

— Не става дума само за нашето семейство, въпреки че то ми е по-скъпо от живота! Но и над нашия живот сега е надвиснала смъртна опасност! Не народът се бунтува. Това са привържениците и прислугата на Октавия! Грабнали са оръжието срещу теб. Липсва им само водач, но и той ще се намери, ако нещата продължават да се развиват така. Какво ще стане, ако Октавия напусне Кампания и пристигне тук? Защо тези хора са настроени против мен? Та аз никому не съм направила нищо лошо! Разбира се, ако сметнеш за необходимо, можеш да извикаш отново тази своя госпожа. Така дори ще бъде по-добре. Скоро може да стане вече късно. Защото ако ти не поискаш Октавия за жена, те ще й намерят мъж!

Погубването на Октавия беше изкусно подготвено. Обвиниха я, че още като съпруга на Нерон му изневерявала. Обвинението беше неопровержимо, тъй като за престъплението си признаваше и самият мним любовник. Това беше префектът на флотата Аницет, същият този, който преди три години уби Агрипина. Като даваше показания, той действуваше по принуда. Във всеки случай покорността пред желанието на владетеля му помогна. Беше осъден на изгнание и то не много сурово; дълги години живя в Сардиния в спокойствие и благополучие. Почина от естествена смърт.

Октавия бе изпратена на остров Пандатерия, малък и почти безлюден. Тацит представя последния час от живота на младата жена така:

„… Заобиколена от стотници и войници, въпреки своите 20 години, беше вече откъсната от живота, предчувствувайки своето нещастие, а рано беше още да намери спокойствие в смъртта. След няколко дни ще й заповядат да умре, въпреки че се кълнеше, че е вдовица и само сестра на императора, и призоваваше Германиите, техните общи прадеди, а накрая името на Агрипина, при която, докато беше жива, беше нещастна, но семейството й не бе заплашено от погубване. Слагат й змии и прерязват вените й на всички крайници; и понеже кръвта, вследствие на страха, се съсирва и тече бавно, задушават я с парата на прекалено гореща баня. Допълват и още една ужасна жестокост — отсичат главата й и я занасят в столицата, за да я види Попея. И колко дълго още ще си спомням, че за това бяха принесени дарове в храмовете? И ако някой опознае събитията по онова време от моите или на друг писател произведения, нека знае предварително, че колкото пъти императорът изпращаше някого в изгнание или заповядваше да бъде убит, толкова пъти за това се благодареше на боговете.“[1]

Октавия бе убита на 9 юни. След това чисто момиче тържествуващата Попея вкара в гроба една от най-мръсните личности от обкръжението на своя мъж, онзи Дорифер, който се осмели да се противопостави на нейния брак с Нерон. Съдбата на Дорифер сподели и друг освободен роб, значително по-заможен и прочут — милионерът Палас. Погубиха го именно тези милиони: на императора му дотегна да чака естествената смърт на стареца.

Когато Попея заедно с Нерон гледаше главата на своята нещастна предшественичка, беше вече в началните месеци на бременността. Роди дъщеря в първите месеци на 63 година. Майкоубиецът се оказа голям обожател на децата. Сияеше от бащинска гордост и радост. Дари както дъщеричката си Клавдия, така и Попея с титлата „Августейша“. Поздравленията на сенаторите приемаше с голяма благосклонност. Те бързаха на тълпи към Анций, тъй като там бе станало радостното събитие, в родния град на самия император. Още по време на бременността на Попея сенатът утвърди молитви и клетвени обещания в името на щастливия край. Сега нямаха край изразите на радост и възхвала. Бяха извършени благодарствени служби, беше решено да се построи храм на богинята на Плодовитостта и да се уредят големи игри и в Рим, и в Анций.

Момиченцето почина, когато беше на 4 месеца. Нерон преживя това много дълбоко. Сенатът със същото старание утешаваше владетеля в неговата мъка, така както преди това участвуваше в радостта му. Умрялата беше причислена към списъка на божествата. „Дива Клавдия Августа“ получи свой храм и жрец и специални литургийни служби.

Пролетта на 63 година донесе на Нерон и други болезнени разочарования. Този път от държавен характер.

[1] Тацит, Annales, XIV 64 (превод С. Хамер: Тацит, Произведения, Варшава, 1957). ↑

Армения и Юдея

Пред императора застанаха пратеници на партите, придружени от римски офицер. От името на своя цар те казаха:

— Армения, за която толкова дълго се водеха боеве, е в наши ръце. Римската армия понесе срамно поражение. Въпреки това Тиридат е готов да владее Армения като съюзник и васал на Рим. Готов е да приеме царска диадема от ръцете на императора, но като пречка за едно толкова дълго пътуване се явяват някои религиозни съображения. Затова пък церемонията може да се извърши на Изток пред редиците на строените легионери и статуята на императора.

Римският офицер потвърди думите на партите: Армения е загубена, Пет понесъл позорно поражение.

А през това време по средата на пътя, водещ до Капитолия, издигаха триумфална арка по случай победата на Пет над партите! Как се е стигнало до едно толкова необичайно положение?

През 62 година военачалникът Пет наистина постигна някои успехи в Армения. Превзе Триграноцерта и ограби нейните околности. Тогава изпрати на Нерон тържествено писмо, в което му съобщаваше, че войната е завършена. През зимата се изтегли на лагер в местността Рандея. Тук разбра, че от юг настъпва самият цар Вологез, който до този момент се намираше по средното течение на Ефрат и водеше неуспешни битки с Корбулон. Като разбра за приближаването на царя с голяма армия, Пет загуби самообладание. Най-малкият успех на разузнавателните отряди му вдъхваше гордост на победител, най-малкото поражение го хвърляше в безкрайна тревога. Не се осмели да спре настъплението на врага независимо от това, че планинската местност предоставяше добри условия за отбранителни боеве. Част от силите си разпръсна и похаби, а останалата част бързо се демобилизира.

По това време Корбулон вече идваше на помощ на Пет. Отначало не бързаше, защото не допускаше, че положението е толкова трагично. След това получи отчаяните писма на Пет и от този момент нареди денонощен марш. Не успя. Деляха го от Рандея три дни път, когато го уведомиха, че Пет е капитулирал и то при позорни условия: римските войски да се оттеглят от Армения, като предадат крепостите и хранителните запаси на партите; римляните да построят мост над реката Арсаний край своя лагер. Когато легионерите в паника напускаха Рандея, партите и арменците, наредени край пътя, им отнемаха всички трофеи, дори оръжието и дрехите. Пет избяга толкова бързо, че в продължение на един ден измина 40 мили. По пътя изостави дори ранените.

Корбулон започна преговори. Получи толкова, че победителят цар се съгласи да не окупира Армения със своите отряди, а в замяна на това римляните се изтеглиха от източния бряг на Ефрат.

Че нещата в Армения не бяха така добри, както се говореше в докладите на Пет, отдавна се знаеше в Рим, но чак сега донесенията на пратениците и офицера дадоха пълен образ на сериозността на положението. Партийското предложение за полагане от Тиридат на символична клетва можеше да се смята в този случай за полезно. Но все пак беше ясно, че в действителност Армения щеше да остане независима от партите и римляните щяха да имат само честта да я наричат васално царство. С това те не можеха да се съгласят.

Пратениците заминаха с празни ръце. В Рим бе взето решение да започнат военни действия. Предводителството беше отново поверено на Корбулон. Той получи поста imperium maius, което означаваше, че става върховен военачалник на всички въоръжени сили и на наместниците в съседните източни провинции. Армиите на тези райони бяха подсилени.

През лятото на 63 година Корбулон навлезе в Армения.

Друго огнище на конфликти на Изтока беше Юдея. И тук не беше спокойно. Заместникът на Феликс, Фест, зае своя пост, пълен с добри намерения, но никой вече не беше в състояние да върне мира на нещастната страна. Прекалено силна беше ненавистта към римляните, прекалено изострени бяха вътрешните противоречия. Фест, както и предшественикът му, трябваше да се бори с множество фанатични убийци от засада, които с нож отстраняваха своите противници. И както вече ставаше от десетки години, в Юдея се появяваха измамници, които привличаха към себе си тълпи от прости хора — жадни да видят месията. Случваха се също и други неочаквани усложнения.

Цар Агрипа притежаваше в Ерусалим дворец, от чийто тераси се откриваше гледка към дворовете на храма. Оттук той наблюдаваше религиозните церемонии, лежейки удобно до масата. Възмутените евреи издигнаха стена, която закри храма както откъм двореца, така и откъм крепостта Антония. Това от своя страна разгневи царя и прокуратора; той заповяда да се събори стената. Тогава евреите изпратиха при императора в Рим 10-членна делегация от знаменити мъже. Начело стояха върховният жрец Исмаил и пазителят на храма Хелкиаш.

„Нерон ги прие и не само им прости това, което са направили, а дори им позволи да оставят стената. Искаше по този начин да угоди на жена си Попея; тя беше богобоязлива и се застъпваше за евреите. На делегацията заповяда да се върне, но задържа при себе си Хелкиаш и Исмаил.“[1]

По-късно така написа за резултата от посланичеството, Йосиф, синът на Матей, в своето произведение „Летопис на Израел“. По времето, когато беше разглеждан този въпрос, Йосиф беше на двадесет и няколко години и се отличаваше сред ерусалимската младеж. В своята „Биография“ се хвалеше:

„Моят баща Матей е блестял не само с аристократичността на рода си, но се е славил и с чувството си за справедливост. Затова бе причислен към първенците на Ерусалим, който е нашият най-голям град… Аз се учих отлично и, както всички твърдяха, имах необикновена памет и бях много схватлив. Въпреки че бях почти момче, едва на 14 години, моят интерес към науката намираше всеобщо признание и то до такава степен, че при мен идваха върховни жреци и първенци, когато искаха да си изяснят някои въпроси от нашето право. Когато бях на 16 години, реших непосредствено да се запозная с науките в нашите философски школи. Те са три: на фарисеите, на садуцеите и на есенците. Смятах, че най-добрата от тях ще мога да си избера едва тогава, когато основно се запозная с всичките. Това ми струваше много труд и усилия, но преминах поред през тези школи. Въпреки това бях убеден, че тази наука не е достатъчна. Точно тогава чух за един мъж, който живее в пустинята. Той се наричаше Бан, дрехите си правеше от листата на дърветата, а ядеше само това, което природата сама му предоставяше. През деня многократно се миеше със студена вода за чистота. Три години бях негов ученик. В града се върнах едва тогава, когато успокоих своя глад за знания. Започнах да се занимавам с политическия живот, щом като станах на 19 години. Включих се към школата на фарисеите, която в редица отношения беше близка до тази на гръцките стоици.“[2]

Но да се върнем към онази стена. Успешното решаване на този въпрос беше достойно за внимание и поради това, че цар Агрипа имаше значително влияние в императорския двор. Стараеше се по всякакъв начин да се хареса на господаря на света. Столицата на своята държава, градът Цезарея, намиращ се на езерото Генезарет, нарече Нерониас, а на монетите си изсече лика на императора.

Прокураторът Фест почина по време на своя мандат. Докато пристигна новият, Лукцей Албин, в Ерусалим настана анархия. Това използува тогавашният върховен жрец, който принуди санхедрина да издаде присъда за убиване с камъни на политическите му противници. Това предизвика реакцията на много евреи. Те изпратиха делегация с оплакване до Албин, който вече беше в Александрия. В резултат на неговата намеса цар Агрипа назначи нов върховен жрец.

Албин разпалено се зае за възстановяване на реда. Но преди всичко се интересуваше от парите. Взимаше ги от всички партии и от всички влиятелни хора. По това време бившият върховен жрец Ананий придоби голямо влияние. Той беше много щедър, а благоразположението на Албин и на върховния жрец постигна благодарение на непрекъснати подаръци. Имаше многобройна прислуга, в която не липсваха обикновени бандити. Те грабеха принадлежащия на жреците десятък направо от хамбарите на селяните. Затова бедните жреци, чийто главен източник на издръжка беше този десятък, умираха от глад. Ожесточените намираха ново средство за борба: отвличаха като заложници хора, свързани с врага им Ананий. И отново безнаказано грабеха из цялата страна.

Йосиф беше потресен от това, което виждаше в родината си: жестокост на римляните, несъгласие и борба сред самите евреи, мизерия сред народа. Мечтаеше да извърши велики дела, да помогне на своите и да се прослави. Успехът на делегацията на десетте, постигнат благодарение на поддръжката на Попея, му подсказа смела идея. През 64 година се отправи за Италия, за да издействува освобождаването на няколко жреци, които бе изпратил в Рим пред императорския съд още прокураторът Феликс. Но корабът на Йосиф потъна в Адриатическо море.

Няколко десетки корабокрушенци прекараха нощта, държейки се здраво за греди и дъски. Чак на зазоряване се показа кораб от Циренайка, който прибра на палубата си 80 души, сред които бе и Йосиф. В Путеоли Йосиф успя да се сприятели с актьора Алитурус, евреин по произход, добре приет от Нерон: „Благодарение на него се добрах до жената на императора Попея. Непрекъснато чаках случай, за да мога да помоля императрицата за бързото освобождаване на тези жреци. Тази благосклонност ми бе оказана и в допълнение на това получих скъпи дарове. И така се върнах в родината.“[3]

[1] Флавий, Antiquitates ludaicae, XX 8. ↑

[2] Флавий, Vita, 2. ↑

[3] Флавий, Vita, 3. ↑

Представленията в Неапол

През 64 година, когато Йосиф пристигна в Италия, императорският двор често пребиваваше край Неаполитанския залив. Това се дължеше не само на красотата на тази местност, но и на факта, че императорът беше решил да се представи като певец именно в Неаполския театър. Досега в Рим правеше това само пред приближените си, в своите Ватикански градини по време на Ювеналиите. Нямаше смелост да се появи на столична сцена като обикновен певец-актьор. А тук се чувствуваше по-свободно, тъй като в Неапол и околностите живееха много гърци, които имаха към изкуството по-различно отношение от сериозните римляни.

В Неаполския театър се събраха огромни тълпи. Пристигнаха хора от цяла Кампания. Сред тях имаше много войници и професионални клакьори. Нерон постепенно усъвършенствува тяхната организация, като я доведе накрая до съвършенство. Присъствуваха пет хиляди добре сложени младежи, разделени на три групи. Едните изразяваха своето очарование с виене, другите с ръкопляскания с хлътнали длани, а третите — с плоски длани. Водачите на групите получаваха по 400 хиляди сестерции. Всички клакьори се отличаваха със старателно направени прически и пищни дрехи.

Императорските представления продължиха няколко дни. Най-въодушевен от всички бе самият Нерон. Новото забавление му хареса до такава степен, че когато трябваше да се изкъпе, той се връщаше веднага на сцената, и като се хранеше пред очите на всички зрители, им обещаваше:

— Малко да си пийна и ще запея по-мелодично!

Огромна радост създадоха на Нерон дружните похвални крясъци на моряците от Александрия. Те пристигнаха в Путеоли с нов транспорт зърно. За да разнообрази клакьорството в бъдеще, императорът заповяда да докарат повече моряци от самия Египет.

Дори лекото земетресение не изплаши певеца. Той спокойно завърши арията си. В момента, когато последните зрители напускаха театъра, постройката се срути. Императорът прие това като доказателство за изключителната благодарност на боговете и отбеляза необикновеното събитие със стихове.

От Неапол Нерон замина за Брундизиум. Оповести, че оттам ще отплува за Гърция и ще посети светилищата на музите. Твърдеше, че върши всичко това, за да накара сънародниците си да се заемат по-активно с изкуството. Но императорът изобщо не пристигна в Брундизиум. Спря се в града Беневентум, откъдето произхождаше неговият любим дворянин Ватиний, обущар по професия и шут по призвание. Нерон великодушно посети тук прекрасни гладиаторски борби, след което, неизвестно по какви причини, се завърна в Рим.

Тук той отново започна да се приготовлява за пътешествие, този път до Египет. Излезе дори обръщение на императора, в което той уверяваше народа, че отсъствието му няма да трае дълго. Преди едно толкова далечно пътуване Нерон реши да направи жертвоприношение на боговете. Посети и храма на Веста. Когато се изправяше от колениченето, закачи в нещо тогата си и веднага след това му се зави свят. Това така го изплаши, защото го сметна за зло предзнаменование, че той веднага изостави намерението си. Издаде прокламация, в която се казваше: „Любовта към отечеството у мене е по-силна от всички лични желания. Видях натъжените лица на гражданите, чух тихите оплаквания: «Ето, императорът ще замине толкова далече, а за нас са неприятни дори негови кратки отсъствия, свикнали сме в тежки моменти да черпим сили само като го виждаме.» В личния живот най-важно е семейството, а за мен, на моя пост — римският народ. Него трябва да слушам, щом като ме задържа.“

Народът действително се радваше, че Нерон изостави плана си за пътуване в Египет. Той се страхуваше, че по време на отсъствието му ще има по-малко игри и доставки на зърно.

Нерон се хвърли във водовъртежа на забавленията. Уреждаше ги в целия град, лично или чрез приятелите си. Най-голяма слава си спечели приемът, който уреди Тигелин на изкуственото езеро от Агрипа на Марсово поле. По средата на езерото леко се люлееше огромен сал. Там върху пурпурни килими и меки възглавници лежаха приближените на императора. Салът беше теглен по езерото от лодки, украсени със злато и слонова кост, а гребците бяха красиви момчета. Около езерото бяха построени къщи, изпълняващи ролята на публични домове; там бяха настанени както дами от най-висшите кръгове, така и обикновени проститутки. Те не отказваха своите услуги на нито един от присъствуващите. Нощно време целият парк беше осветен и огласен от музика.

За да не изпусне нито един вид разврат, Нерон си хареса един млад роб на име Питагор. Той се „ожени“ за него, като запази всички обичаи и закони на брачната церемония.

В началото на юли, когато се увеличиха летните горещини, императорският двор замина на море, в Анций.

Пожарът

През 64 година Тацит беше още дете едва на 10 години. Но децата на тази възраст всичко разбират и помнят. А дори ако самият Тацит отсъствуваше тогава от Рим, по-късно сигурно е срещал хиляди свидетели на трагичната катастрофа, която се случи в онази прекрасна лунна нощ на 18 срещу 19 юли. Затова разказът на големия историк, независимо от това, че е написан много по-късно, притежава качествата на съвременен източник.

Пожарът избухна в южната част на Големия цирк. Там се намираха складове с леснозапалими стоки. Вятърът разнесе огъня и за миг цялата сграда бе обхваната от пламъци. След това пожарът се пренесе върху жилищата в ниската част на града и къщите по височината. Той бързо и лесно напредваше, тъй като улиците на тогавашния Рим бяха много тесни и криволичещи. Спасителната акция бе затруднена от тълпите жители, които в паника и страх веднага излязоха навън.

„Често някой, който се оглеждаше назад, отстрани или отпред, огънят го изненадваше, а ако се скриеше в съседно място, и то биваше обхванато от огъня — дори кварталите, които смяташе за отдалечени, — намираше се в същата опасност. Накрая жителите, като не знаеха от какво да се пазят и какво да търсят, изпълниха улиците и полетата; едни загиваха, губейки имота си и дори средствата за еднодневна издръжка, други загиваха от любов към близките си, които не са успели да избягнат смъртта, въпреки че сами имаха открит път за спасение. Никой не смееше да се противопостави на пожара, поради постоянните заплахи на тълпата, която забраняваше да бъде гасен, а и понеже някои явно разпалваха огъня и викаха високо, че са упълномощени за това било заради желанието си свободно да извършват грабежи или пък в действителност имаха такава заповед.“[1]

В Рим още по времето на Август имаше силни и добре организирани отделения на противопожарната охрана, наричани cohortes vigilum; те наброяваха общо 7000 души. Имаше също така гарнизон преторианци и десетки хиляди императорски и частни роби. Но всичко това беше недостатъчно за силата на стихията, подсилвана от поривист вихър. Огънят беше спрян едва през шестия ден, в подножието на възвишението Есквилин, след като беше съборено огромно пространство от всякакви строежи. Но това не беше краят на нещастието. Пламъците, като че ли скрити под пепелта, избухваха от време на време с нова сила на различни места и най-лошо в именията на Тигелин, между възвишенията Капитолий и Квиринал; в продължение на три дни бушуваха в северните квартали.

От четиринадесетте района, на които Август беше разделил столицата, само три останаха незасегнати; в седем оцеляха само някои постройки, а четири изгоряха до основи. В историята си Рим беше изпепеляван от много пожари, но този беше най-страшният. Можеше да се сравни само с пожара преди 450 години, когато галите подпалиха града след превземането му. Веднага беше припомнено, че катастрофата по онова време се стоварила върху Рим на 19 юли. Материалните щети не можеха да бъдат изчислени. Изключително много и без да могат да бъдат запазени от действието на огъня бяха засегнати някои от най-ценните исторически паметници на Рим, особено на Форума; затова пък Капитолия и част от Палатина излязоха от огъня почти без следи. Болезнена беше и загубата на много прекрасни произведения на изкуството, които украсяваха частни домове, дворци и храмове.

Нерон не можа да се ориентира веднага за размера на катастрофата. Завърна се от Анций в града чак тогава, когато му съобщиха, че огънят обхваща и новата пристройка на двореца, която свързваше Палатин с градините на Есквилин. Императорът се зае с цялата си енергия да потушава пожара и преди всичко да даде помощ на тълпите бездомни и гладни. Отвори за тях както личните си паркове, така и всички сгради на Марсово поле. Заповяда да се издигнат временни помещения. Но всичко това все пак не достигаше. Хиляди пострадали заеха гробниците край пътищата около града. По нареждане на Нерон бе намалена цената на зърното и бяха докарани храни от всички съседни градове.

За да наблюдава пожара и протичането на спасителната акция, императорът често се качваше на кулата, намираща се в старите градини на Меценат на Есвилинското възвишение. Сред отчаяните маси се разнесе вестта, че императорът наблюдава с възхищение стихията и декламира на фона на тази страшна обстановка своята поема „Превземането на Троя“. Много врагове на Нерон не само повярваха на тези клюки, но и ги разкрасиха по различен начин. Някои твърдяха, че именно Нерон е наредил да се подпали Рим, за да може да наблюдава това прекрасно зрелище. Други смятаха, че е извършил това от ненавист към човешкия род: убиецът на майка си иска да хвърли в унищожителен огън заедно със себе си и цялата столица. А когато след пожара императорът пристъпи към възстановяването на града, без да щади никакви средства и усилия, веднага се появи друго обяснение: Нерон умишлено запали Рим, за да може върху развалините му да издигне нова столица, според своите планове и желания.

Тези слухове и клюки продължиха дълго време. Те можеха да станат опасни, тъй като с мненията и настроенията на народа трябва да се съобразява всеки един владетел. Необходимо беше да се намери изкупителна жертва, която да откъсне вниманието на масите.

[1] Тацит, Annales, XV 38 (превод С. Хамер). ↑

Християните

Всичко, което знаем за преследването на християните по времето на Нерон, се опира на краткия разказ на Тацит, написан половин век по-късно:

„Но нито влиянието на човешките усилия, нито императорските дарове и молитвените жертвоприношения, отправени към боговете, помогнаха срещу позорната клюка и хората продължаваха да вярват, че пожарът е бил нарочно предизвикан. За да я премахне, Нерон намери виновници и наказа с най-жестоки мъчения тези, които бяха ненавиждани заради техните позорни убеждения и които бяха наричани от плебеите — християни. Началото на това име постави Христос, който при управлението на Тиберий бе осъден на смърт от прокуратора Понций Пилат; а утихналото засега пагубно суеверие избухна отново не само в Юдея, където това зло се роди, но и в столицата, където всичко, което е ужасно или позорно, приижда отвсякъде и намира многобройни привърженици. Бяха заловени най-напред тези, които открито проповядваха тази вяра, а след това, въз основа на техните показания, множество други, като им бе доказано не толкова престъплението на подпалването, колкото това, че ненавиждат човешкия род. Смъртта им беше унизителна, тъй като покрити с кожи на диви животни те загиваха разкъсани от кучета или пък приковани на кръстове (или предназначени за стихията на огъня), когато денят свършваше, горяха, служейки за нощни факли. За това зрелище Нерон пожертвува своя парк и уреди игри в цирка, където преоблечен като кочияш ходеше свободно сред тълпата или пък се изправяше на колесницата. Ето защо, въпреки че тези хора бяха виновни и заслужаваха най-сурови наказания, към тях се събуждаше милост, защото не за благото на държавата, а за удовлетворение на жестокостта на един човек бяха погубвани.“[1]

Светоний написал произведението си „Животът на императорите“ няколко години след Тацит. Изброявайки заслугите на Нерон за въдворяването на реда в града, той се изразява на един дъх:

„… било забранено в кръчмите да се продават други гозби освен зеленчуци и варива, докато по-рано се предлагали какви ли не блюда; били подложени на мъчения християните, хора, обхванати от ново пагубно суеверие; забранени били веселията на водачите на колесници, които открай време смятали за свое право да се скитат, да мамят и да крадат, за да се забавляват.“[2]

Всички по-късни бележки в старата литература са само ехо на описанието на Тацит. Всеки един читател ще забележи в думите му решителната неприязън, с която този велик историк се отнася към изповядващите християнството. Той е бил човек по принцип противник на насилието и жестокостта. Въпреки това той смята, че християните са заслужили наказанието си, като осъжда само твърде жестоките мъчения. С какво да си обясним едно такова отношение?

Тогавашните християни са се раждали от най-нисшите обществени слоеве, а в Италия главно от хората с източен произход. Само това било достатъчно, за да събуди подозрението на коренните римляни, особено на по-заможните. Своите обреди християните са пазели в тайна, което пораждало много недоразумения и фантастични измислици. Известно било, че те са очаквали близкия край на света и идването на царя, който ще хвърли в бездната на вечното мъчение цялото човечество освен една шепа избраници. А кои ще бъдат тези избраници? Тези, които презират всичко, което доставя радост и красота в живота: любовта, забавленията, игрите, науката и изкуството, а дори и земното отечество. Всичко, което в очакването на последния ден, е нямало за християните никакво значение; нещо повече — било лошо, вредно и грешно.

Фанатизмът и примитивизмът на такива схващания сигурно е ужасявал всеки образован човек, привързан към великите постижения на духа. Християнството в своята първична форма е заплашвало с унищожение всички постижения на цивилизацията.

През втори век, по времето на Тацит и Светоний, в това религиозно движение започнала да се извършва постепенна промяна. Краят на света и царството на Месията не идвали. Пламенната вяра и непреклонността на убежденията на първите поколения трябвало да отстъпят пред изискванията на живота, да се примирят с обществото и културата и да пригодят идеалите на царството небесно към условията на земния живот. Тези промени, толкова наситени с последствия, настъпвали много бавно. През първия век, по времето на Нерон, никой още не е предвиждал, че тази шепа прости хора и фанатици ще постави началото на едно движение, което по-късно ще предаде съкровищата на античната мисъл на варварските народи на нова Европа.

Според старохристиянската традиция жертва на Нероновите преследвания в Рим станали и двамата апостоли Петър и Павел. Тялото на първия от тях трябвало да бъде погребано във Ватикана при Вия Корнелия. Както вече споменахме, през IV век император Константин построил на това място базилика, която след това, по времето на Възраждането, отстъпила мястото си на прекрасния храм, намиращ се там до днес. Дали в действителност традицията има право и в подземията се намира гробът на апостола, трудно е да се каже. Последните археологически разкопки нито потвърдиха, нито отхвърлиха това твърдение. Гробът, който трябваше да крие тези кости, бе едва от втори век.

В края на същия век, следователно най-малко 120 години след Нероновите преследвания, беше написано на гръцки език едно произведение под заглавие „Животът на Петър“. Това е разказ за съдбата и смъртта на апостола, който няма нищо общо с историята. Авторът е дал свобода на фантазията си в желанието си да създаде нещо вълнуващо и необикновено.

Затова по онова време християните не са признали това произведение за истинско и не са го причислили към канона на Новия завет. Но все пак то заслужава внимание, тъй като отразява схващанията на християните от онази епоха, а също така и тяхното мнение за първите преследвания; то също е извор на някои легенди, по-късно широко известни.

Разказът за причините на залавянето и смъртта на апостола е типичен за това произведение, в което ненавистта се преплита с красиви замисли:

Петър пребивавал в Рим и се радвал заедно с братята, като благодарял непрекъснато на бога за мнозинството от хора, които се присъединявали ежедневно към тях, водени от божията милост. Към тях се присъединили и четири наложници на префекта Агрипа; убедило ги изказването на апостола за непорочността. Решили от този момент нито една от тях да не се приближи до Агрипа. Той не знаел какво да предприеме, тъй като много ги обичал. Изпратил свои хора да ги следят къде ходят. Когато веднъж се върнали в къщи, той им казал:

— Значи този християнин ви е наговорил да не живеете с мен. Трябва да знаете, че аз и вас ще унищожа, и него жив ще изгоря!

Имало също и една римлянка с необикновена красота, Ксантипа, жена на Албин, приятел на императора. И тя, откакто чула думите на Петър, не искала да дели ложето с мъжа си. Албин, горящ от страст и разярен като звяр, искал да хване Петър. Установил, че той е виновен за всичко. По същия начин се отделили от мъжете си и много други жени, а и някои мъже от жените си, желаейки да служат на господа в непорочност. По този повод в Рим се стигнало до сериозни размирици. Тогава Албин се споразумял с Агрипа. Ксантипа подслушала разговора им. Посъветвала Петър веднага да напусне столицата. За това го наговаряли също така и други вярващи. Петър се противопоставил, казвайки:

— Трябва ли да бягам, братя?

А те от своя страна му отговорили:

— Трябва да се махнеш оттук, за да служиш на бога някъде другаде.

Петър излязъл сам от града. Но извън градските врати срещнал бог, който отивал към Рим. Попитал го:

— Господи, къде отиваш?

Чул:

— Отивам в Рим, за да ме разпънат на кръст.

И Петър казал:

— Как така, господи? За втори път ли ще умираш на кръста?

— Да, Петре, за втори път…

Тогава Петър се върнал. Малко след това го хванали войниците на Агрипа, разпънали го на кръст.[3]

Мястото на мъченията на първите християни е бил ватиканският парк на Нерон и намиращият се там цирк. Съмнително е дали тялото на галилейския рибар в действителност почива под прекрасния купол на огромната базилика; едно е сигурно, че тя се намира близко до мястото, където преди 20 века привържениците на Петър са горели като живи факли.

Преследванията на Нерон са били еднократни и се ограничили само за столицата. Но и по времето на следващите владетели преследвания, обхващащи цялата империя, са били рядкост, обикновено те са ставали само в Рим или в някои провинции.

[1] Тацит, Annales, XV 45 (превод С. Хамер). ↑

[2] Светоний, Nero, 16. (В български превод: Гай Светоний Транквил, Дванадесетте цезари, Н.К., С., 1981, с. 223, превод от латински Анна Николова.) ↑

[3] Actus Patri, 33–36 (преразказ). ↑

Възстановяването

Веднага след потушаването на пожара Нерон пристъпи към възстановяване на града. Това беше планирано строителство в огромен мащаб. Рим най-после щеше да приеме облик, достоен за столица на света и времето на Нерон.

Беше означена правилна мрежа от широки улици и площади. Беше определена максималната височина на къщите. Част от всеки парцел трябваше да остане незастроена. Императорът за своя сметка изчистваше строителни площадки и издигаше портици, които, според неговите разпореждания, трябваше да притежава всеки дом откъм улицата. Изплащаше също така помощи и награди на собствениците, които в срок завършваха строителството съобразно новите планове. Организацията на работата беше отлична. Така например при разчистването на развалините бяха използувани кораби, които пристигаха в Рим по Тибър, носейки зърно, а се връщаха надолу натоварени с отпадъци от развалините, които изсипваха в крайбрежните блата.

Голяма грижа за императора и главните архитекти беше да се предотврати в бъдеще опасността от пожар. Самата ширина на улиците и портиците пред домовете трябваше да възпират бързото разпространение на огъня. Но беше помислено и за някои други средства. На известна височина къщите трябваше да бъдат издигани без греди, следователно от камък, който не се пука от огъня. Беше забранено да се използуват общи стени между домовете. Във всеки дом противопожарните съоръжения трябваше да бъдат на видно и леснодостъпно място. Беше ограничено отвеждането на водата от акведуктите до частните домове; ставаше въпрос да има винаги достатъчно количество вода в големите резервоари на водопроводите, разпръснати по целия град.

Възстановявайки столицата в красив вид, Нерон се погрижи и за удобствата на нейните жители. Още преди четири години, през 60 година, издигна на Марсово поле сграда за спортни упражнения по гръцки маниер — Гимназион. Той изгоря още през 62 година. Сега на същото това място императорът построи големи бани, или както ги наричаха римляните — терми.

Първите терми в Рим бяха дело на Агрипа, от времето на Цезар Август. Те се допираха до храма на Марсово поле, построен от същия Агрипа, наречен Пантеон, който съществува и до днес като църква. Термите на Агрипа станаха любимо място за срещи и забави на римския народ. Там имаше зали за хладки и горещи бани, за гимнастика и игра с топка.

Термите на Нерон бяха построени също на Марсово поле. Постройките образуваха голям правоъгълник — 190 на 120 метра. Започваха от Пантеона — до Амфитеатъра, който Нерон построи още в началото на своето управление през 57 година. По-късно на мястото на Амфитеатъра император Домициан построи голям стадион, неговото място е точно очертано от днешната Пиаца Навона, един от най-прекрасните площади на Рим.

Новите бани затъмниха с големината и красотата си термите на Агрипа. Огромните зали бяха украсени с мрамор, мозайки и фрески. Дори и враговете на Нерон трябваше да признаят, че това е едно величествено дело. По-късно се говореше:

— Имаше ли нещо по-лошо от Нерон? А има ли нещо по-хубаво от неговите терми?

Баните бяха преустроени в началото на трети век, а развалините им се запазиха дълго време — до шестнадесети век.

Най-много ентусиазъм и енергия императорът посвети на възстановяването на двореца. Сега той заемаше огромно пространство — чак пет хълма в самия град. Това бяха хълмовете: Палатин, Велия, Опий, Целий и част от Есквилин. И така дворецът затваряше центъра на столицата от южната му страна. Разбира се, че това не беше едно здание, а комплекс от постройки, свободно стоящи сред построените паркове и градини. Древните писатели нямат думи, за да опишат красотата на този дворец, който носел гордото наименование Domus Aurea — Златния дом.

Главният вход се намираше от страната на Форум Романум. Към него водеше част от Свещения път. За да му придаде монументален характер, Нерон нареди да построят от двете страни на този път големи колонади. Пред самия вестибюл на двореца стоеше огромна статуя на императора, отлята от бронз, висока 35 метра. От вестибюла се влизаше в просторния дворцов атриум, който заемаше целия хълм Велия. В долината зад атриума и хълма се простираше изкуствено езеро; то заемаше точно това място, където по-късно бе построен амфитеатърът на императорите от династията на Флавиите, наричан обикновено Колизеум. Между отделните части на Нероновия дворец се простираха дълги портици — закрити външни галерии, подпиращи се на колони. Някои от портиците имаха по три реда колони и дължина около цяла римска миля, което означава около километър и половина. Който се разхождаше под тези портици, на всеки 50 крачки като че ли се пренася в различни страни. Тук се смееха пъстри цветя в старателно поддържана градина, там подканяше за почивка сянката на дърветата и зеленината на поляните. Из градината свободно бягаха диви и домашни животни.

Най-красивите стаи и зали на двореца се намираха на хълма Опий, обърнати направо към юг. Там имаше зали, украсени със злато, сребро, с перлени миди, да не говорим за прекрасните фрески и великолепните скулптури на древните гръцки майстори; тези шедьоври на длетото бяха докарани тук от целия Изток. Някои зали имаха тавани, покрити с плочки от слонова кост. По време на пиршествата през открехнатите плочки леко падаха листа на благоухайно цвете или пък деликатни капки от ароматна вода. Една от главните трапезарии беше кръгла. Нейният купол се въртеше ден и нощ, подражавайки вярно на движението на небесния свод.

Дворецът бе строен дълго, в продължение на няколко години. Когато работите се приближиха към своя край, Нерон каза със задоволство:

— Накрая ще мога да живея като човек!

Но все пак жителите на Рим гледаха по друг начин на този Domus Aurea. Виждаха в него един паметник на тиранията и високомерието, издигнат за сметка на населението на цялата Империя. Комплексът от дворцови постройки разделяше града на две, затрудняваше комуникациите и отнемаше най-хубавите жилищни територии. Появиха се пълни с възмущение надписи и стихове, например като този:

— Римляни, емигрирайте от Рим! Целият град е дом само на един човек!

Затова няколко години след смъртта на Нерон император Веспасиан, първи от династията на Флавиите, отвори за нормално движение част от двореца около Велия. Той и неговите наследници пресушиха изкуственото езеро и издигнаха на това място амфитеатър, чиито огромни стени стоят и до днес. Стотиците произведения на изкуството, събрани от Нерон в Златния дом, Веспасиан пренесе в храмовете. През 80 година при управлението на Тит пожар унищожи палатинската част на Нероновия дворец; Домициан, брат и наследник на Тит, построи на това място нов дворец. Четвърт век по-късно, по времето на Траян, жертва на огъня стана най-красивият комплекс от Златния дом — залата на хълма Опий. Оцеляха само долните стаи. Траян заповяда да ги засипят и зазидат и на това място издигна огромни терми.

Още по времето на ранното Възраждане беше разкрит засипаният от Траян партер на Златния дом. Стенните рисунки бяха запазени в добро състояние. Тези зали са посещавани от много художници, между които и учениците на Рафаел. През 1811 г. бяха разкрити други зали.

От всички части на Нероновия дворец най-дълго се запази вестибюлът. Разруши го чак император Адриан през 121 година, за да построи на това място храма на Рома и Венера.

Огромната статуя на Нерон стоеше до началото на Средновековието, но в продължение на годините бяха настъпили редица промени. Веспасиан беше заповядал да се свали главата на Нерон и на нейно място да бъде поставена главата на бога Слънце. Адриан пренесе колоса на няколко десетки крачки, за да освободи повече място за новостроящия се храм. Император Комод, управляващ в края на втория век, направи от статуята свое подобие, но веднага след смъртта му беше върната главата на Слънцето. Колосът рухна и бе претопен през Средните векове. Неговото название беше пренесено на съседния амфитеатър на Флавиите и оттук дойде популярното наименование — Колизеум (Колосеум).

Възстановяването на Рим и прекрасно разширеният дворец не бяха единствените неща, които Нерон предприе по това време. Той планира да се изкопае канал от залива при Путеоли чак до Остия. Той щеше да има дължина около 160 мили, т.е., над 230 км, и такава широчина, че да могат корабите свободно да се разминават. Каналът беше проектиран просто през планините, блатата и низините. Построяването му беше основателно и не беше само каприз на владетеля. Ставаше въпрос да се улесни транспортът на зърното от Путеоли до Рим и да се защити от капризите на морето, годишните времена и опасностите на крайбрежното плаване. За изкопаването на канала бяха събрани затворници от цялата Империя; императорът заповяда в бъдеще всички престъпници да бъдат осъждани на принудителен труд.

В процеса на извършването на тези огромни строителни работи все по-ясно се очертаваше въпросът за тяхното финансиране. Оказа се, че дори работата на затворниците коства пари, трябваше да им се даде храна и инструменти и да се поддържат надзиратели. Нормалните приходи от данъците на провинциите не достигаха. Равновесието на бюджета на Империята беше постоянно нарушено, трябваше да се поддържа огромна армия. В момента изчерпваха държавните средства както разхищенията на императора в частния му живот, така и манията му за строителство.

Нерон не познаваше стойността на парите, защото никога не беше живял в бедност. Дори беше издигнал прахосничеството като свой девиз. Казваше:

— Само гнусните скъперници изчисляват колко харчат. Щедри хора и наистина достойни са тези, които всичко изразходват и губят. Чест и слава на моя вуйчо Калигула, който за толкова кратко време успя да опропасти огромните резерви, събрани от Тиберий.

Трябва да се признае, че под натиска на необходимостта Нерон показа годна за възхищение съобразителност и предвидливост при намирането на нови средства. Издаде редица разпореждания, които позволяваха да бъдат заграбвани частни пари където и да е и по какъвто и да е начин.

Беше обичай и закон, освободените роби да записват на господарите си в завещание половината от състоянието си. Нерон въведе допълнително постановление: ако освободеният роб без причини носи фамилно име на семейство, роднинско на императорското, трябва да запише на императора 5/6 от своето състояние. На практика това даваше възможност на държавната хазна да има наследнически претенции спрямо освобожденците, които носеха имената: Юлий, Домициан, Клавдий, Октавиан — а именно тези бяха най-популярните!

Още по-широко приложение можеше да намери едно друго постановление: преминават изцяло в държавната хазна състоянията на хора, които в своите завещания не са оказали необходимата благодарност към императора; подлежеше на наказание дори адвокатът, който е взел участие при съставянето на такова завещание. Законът означаваше, че всеки имотен човек, ако желае да остави каквото и да е на семейството си, трябва да припише най-малко половината от състоянието си на императора, защото в противен случай той щеше да вземе всичко!

Нерон не се спираше дори и пред такива действия, които носеха малки и еднократни печалби. Забрани да се използуват пурпурният и аметистовият цвят. Осъди един продавач, който в пазарен ден предлагаше за продан малки количества от тези бои. По този повод императорските бирници веднага заеха всички складове на търговците. По същия начин беше лишена от състояние една жена, която се появи в театъра — а по това време участвуваше точно Нерон — в пурпурна рокля. Императорът, без да прекъсва пеенето си, я показа с пръст на своите хора.

Но най-изразителното доказателство за финансовите затруднения на Нерон беше монетната реформа, проведена в края на 64 година или през 65 година. От времето на Август златната монета, наречена ауреус, тежеше 1/40 римски фунта, а сребърната пък, денарът, 1/90. Нерон намали тежестта на първата до 1/45, а на втората до 1/96 фунта. Намалението на тежестта беше малко, почти незабележимо, но донесе на държавната хазна огромни печалби. Тази нова монетна система се задържа дълго, чак до началото на III век.

64 година беше богата на събития. Когато в края на годината на небето се появи огнена комета — за втори път през управлението на Нерон! — всеобщо безпокойство завладя всички. Какви катастрофи предвещаваше тя? Глад или война, зараза или смърт на владетеля!

Изплашен беше и самият Нерон. Обърна се за изяснение и помощ към астролога Балбил. Според някои той отговорил така:

— Това е лошо предсказание. Владетелят може все пак да избегне присъдата на съдбата, отдавайки в ръцете на смъртта най-изтъкнатите личности от своите поданици.

Заговорът на Пизон

Обществените латрини[1] представляваха за мнозина от жителите на Рим любимо място за срещи. Имаше ги много и бяха разположени в различни части на града, а вътре бяха добре оборудвани. По продължение на стената се намираше каменна пейка със съответни отвори. Отдолу под пейката имаше улеи с постоянно течаща вода. Мъжете дълго се задържаха тук, изплащайки спокойно своя дълг към природата и едновременно с това си приказваха за това и онова. Разказваха се най-новите клюки и остри шеги. В тези места всички се чувствуваха и равни, и като случайни непознати минувачи. Само старателно отбягваха политическите теми, тъй като доносчиците бяха навсякъде.

Нетактично беше от страна на Лукан, че не уважи този обичай и наруши благостта на седящите от разтоварването. Поетът влезе в една латрина с прозаична цел. Случи се така, че един от седящите високо пусна въздух. Тогава Лукан започна да декламира с цялата си сериозност:

— Ще кажеш, че изпод земята загърмя!

В латрината като че ли удари гръм. Всички станаха от местата си и в паника напуснаха мястото на спокойствието, бързо оправяйки дрехите си. Този стих, който преди малко чуха, не беше дело на Лукан. Той беше взет от една поема на самия император. Нерон декламираше тази поема публично и многократно, затова беше всеобщо известна.

Уплахата на посетителите на латрината беше излишна. Там нямаше доносчик и никому нищо не се случи. Но това не можеше да се предвиди предварително; кой можеше да гарантира, че самият Лукан не е провокатор?

Поетът с голяма радост разказа тази случка на своите приятели. Забавната историйка беше запомнена и записана от мнозина и попадна по-късно дори в биографията на Лукан.

Шегата не беше случайна измислица на поета. Лукан отдавна ненавиждаше императора. Наистина преди четири години той принадлежеше към групата на най-близките му приятели. По време на първата Нерония през 60 година той прочете Laudes Neronis и получи почетна награда. Но оттогава нещата се промениха. Понеже и двамата, и Нерон, и Лукан, се смятаха за най-добрите поети на своята епоха, приятелството между тях не можеше да бъде искрено и трайно. Както обикновено се случва между артисти, дребните неща станаха причина за силна антипатия. Лукан беше дълбоко обиден, че по време на една негова рецитация императорът ненадейно напусна залата под предлог, че трябва да отиде на заседание на сената. Нерон позеленяваше от завист, когато научаваше за някое ново произведение на Лукан, а той пишеше бързо и плодотворно.

И така се стигна до явно разногласие. Говореше се, че императорът забранил на поета всякакви публични изяви, дори и в съда. Ако в действителност е било така, то това е усилило ненавистта на Лукан към личността на владетеля и системата на управление. Той си отмъщаваше и бореше за своите права по единствения начин, който му остана — пишеше. Усилено работеше над епопеята за гражданската война между Цезар и Помпей. Преди години започна „Farsalia“ с хвалби за Нерон. Но бързо промени съдържанието и настроението на творбата; тя стана хвалебствен химн в чест на Републиката и нейните защитници, Помпей и Катон, като бликаше от ненавист към Цезар.

Ненавист към Нерон и Империята Лукан вдъхна — може би и несъзнателно — на освободената робиня на име Епихарис, момиче с леко поведение. Тях двамата не ги свързваше никакъв романс. Лукан беше примерен съпруг, а Епихарис беше приятелка на баща му Мела. Запознаха се в дома на Мела. Младият поет, кипящ от идеи и вътрешна енергия, богат и славен, направи голямо впечатление на момичето.

Благодарение на Лукан, Епихарис влезе в контакт с група заговорници. Сенека, чичото на Лукан, не принадлежеше към тази група. От три години, откакто изпадна в немилост, отбягваше хората, често беше извън Рим и почти с никого не се срещаше. Но очите на мнозина и така се обръщаха точно към него. В продължение на осем години, заедно с Бур, мъдро и разсъдливо водеше държавните дела. Периодът на неговото управление беше в такова ярко противоречие с това, което ставаше сега, че авторитетът на Сенека растеше с всеки един месец от самосебе си. Когато старецът беше на власт, мнозина го гледаха със завист. Сега изгаснаха тези ниски чувства, в паметта останаха спокойните дни, редът и сигурността. Нищо чудно, че у мнозина сериозни хора се роди план да спечелят против Нерон името и влиянието именно на този всеобщо уважаван държавен мъж. Понеже самият Сенека беше недостъпен, търсеха контакти с него чрез племенника му Лукан, който дори не скриваше своята ненавист към императора.

Още преди три години, малко след отстраняването на Сенека от властта, един доносчик го беше обвинил, че подготвя заговор с цел свалянето на владетеля. Като втори водач на този заговор доносчикът беше обявил Гай Калпурний Пизон.

До наше време се е запазила поема, прославяща красотата, щедростта, таланта и заслугите на този потомък на стар и богат аристократичен род. Художествената стойност на тази поема е малка, но без съмнение тя е била написана от човек, искрено благодарен за грижите и благосклонността. И у други автори се споменават похвални неща за Пизон.

Той бил вече в разцвета на силите си. Като мъж изглеждал чудесно: представителен, добре сложен, със спортна фигура. В поведението си обединявал благородни обноски с пленяваща непосредственост. Славел се като прекрасен оратор и често говорел в сената и в съда. Била прочута речта му, в която благодарял на Клавдий за длъжността консул. Интересувал се от поезия и красноречие; пред своите приятели често рецитирал свои собствени стихове и като певец с удоволствие се обграждал с млади литератори, които подпомагал с пари. Бил много щедър, което го правело изключително популярен сред широките кръгове от населението, както и любовта му към играта на шах. Тази щедрост Пизон можел да си позволи, а благодарение на семейното си състояние той се причислявал към един от най-богатите хора на тогавашния Рим. Помагал финансово дори на обеднелите сенатори и еквити.

В своята политическа кариера Пизон преминал през всички степени и достигнал чак до консулството. Единственият му неуспех досега беше изгнанието при управлението на Калигула, от което го върна Клавдий.

Ясно беше, че позицията и популярността на Пизон събуждаха завист сред приближените на императора; оттук дойде и обвинението за заговорничеството. Все пак доносчикът избърза. Още не беше настъпил часът. Нерон, който неотдавна беше засегнал общественото мнение с делото на Октавия, не искаше да предизвика нова вълна от възмущения, осъждайки две толкова известни личности като Пизон и Сенека. Обвинението беше наистина напълно неоснователно и Сенека лесно доказа това. Осъден беше доносчикът.

Но все пак и двамата достойници си взеха поука от това дело. Сенека от този момент стана почти отшелник, затова пък Пизон, по-млад и активен, започна внимателно да търси привърженици. Самият той нямаше никакъв конкретен план и не се изтъкваше като водач, но личните му качества и така му отреждаха ръководна роля. За да избегне всички подозрения, често пребиваваше извън Рим, в своята вила около Бая, където чест гост беше самият Нерон. Но в столицата Пизон имаше верен приятел, който беше неговата свръзка с групата на най-заклети врагове на императора. Този приятел беше еквитът Антоний Наталис. Той контактуваше с трима сенатори и Лукан, който като бивш квестор също влизаше в състава на сената, както и с няколко десетки еквити. Сенаторите бяха: Плавт Латеран, брат на същия този Плавт, който по времето на Клавдий спечели голяма слава в Британия; Флавий Сцевин, известен със своята любов към лукса; Афраний Квинтиан, за когото се смяташе, че е твърде женствен и беше осмян от Нерон в едно от неговите стихотворения.

От групата на еквитите се отличаваше освен самия Антоний Наталис, също и Клавдий Сенеций, син на освободен роб, най-близък приятел на императора от началото на неговото управление. Може да се смята, че той се е почувствувал застрашен от влиянието, което в последно време е спечелил върху Нерон Тигелин. Вероятно се е страхувал, че новият приятел на владетеля ще се старае да унищожи всички, които някога са значели нещо за двора.

Съзаклятниците имаха също така контакти с офицери на преторианците; към заговора принадлежаха трима трибуни и трима центуриони. Беше известно, че двамата предводители на гвардията, Тигелин и Фений, взаимно се ненавиждат. Тигелин използуваше всеки един случай, за да подкопае значението на Фений. Това лесно му се отдаваше, тъй като Фений беше някога към групата приближени на Агрипина и именно благодарение на нея през 55 година получи длъжността префект по снабдяването. Сега Тигелин внушаваше на императора, че Фений е бил любовник на Агрипина и желае да отмъсти за нейната смърт. Фений прекрасно си даваше сметка за действията на колегата, разбираше също така, че в очите на Нерон винаги ще буди подозрение, тъй като бе спечелил голяма популярност, управлявайки в продължение на осем години снабдяването на столицата. За това живееше в тревога. Често в средата на верни приятели си позволяваше изказвания, които даваха израз на неговия страх и недоволство от съществуващите отношения. Оттук сред съзаклятниците се роди надеждата, че в критичния момент Фений ще застане на тяхна страна.

Различни причини караха хората да участвуват в заговора. При едни това бе предизвикано от лична обида, при други от ненавист към престъпника и комедианта на трона, а за трети от страха, че той заплашва всички. Различни бяха също така и плановете за бъдещето. Някои се изказваха в полза на Пизон, други на Сенека, а имаше и такива, които мечтаеха за възстановяването на старата република.

Дълго време дейността на заговорниците се ограничаваше до тайни разговори и, обсъждания как да бъде отстранен императорът. Всеки план се оказваше много рискован. Един от офицерите предложи да убият императора по време на представление в театъра, на сцената, пред очите на всички зрители. Друг искаше да го погуби по време на пожар, използувайки общото объркване. И в двата случая не достигаше смелост и решителност.

Епихарис беше нетърпелива. Тя не можеше да понася постоянното отлагане на преврата. Тогава реши да действува на своя глава. Често пребиваваше в Кампания, защото там на село живееше нейният приятел и баща на Лукан — Мела. Тя и тук имаше широки връзки, тъй като не щадеше красотата си. В тези райони най-представителни бяха офицерите от военната флота на Мизен; нищо чудно, че Епихарис намери сред тях приятел. Това беше капитанът на кораб Волузий Прокул. Преди 5 години той принадлежеше на шепата избраници, които под водачеството на Аницет убиха Агрипина.

През ранната пролет на 65 година Епихарис откри, че Волузий се чувствува излъган и има претенции към императора: такава добра работа и толкова скромна награда! Девойката сметна това за прекрасен случай да приобщи към съзаклятниците и офицери от флотата. Разказа му за съзаклятието, но скри имената. Храбрият капитан веднага донесе за всичко на съответните власти. Епихарис бе арестувана. Срещнаха я с доносчика, но нищо не можаха да докажат, тъй като Волузий нямаше свидетели. За всеки случай императорът заповяда да бъде задържано момичето в затвора.

Страх обхвана съзаклятниците.

Тъй като не последваха арести, предполагаше се, че Епихарис не е издала имената. Но можеше да извърши това всеки момент! А ако Нерон знаеше вече всичко и със злобно задоволство наблюдава как заговорниците се суетят в уплаха и неведение, предварително осъдени на смърт? Във всеки случай вече нямаше какво да се губи. Трябваше да се действува, и то бързо. Роди се идеята императорът да бъде убит във вилата на Пизон в Бая, където често гостуваше. На това се противопостави самият Пизон, твърдейки, че не иска да нарушава свещените закони на гостоприемството. Подозираха, че в действителност Пизон има други съображения: ако императорът загинеше извън Рим, то междувременно властта в столицата можеше да превземе някой друг. По-специално Пизон се страхуваше от Луций Силан, който беше праправнук на Цезар Август и племенник на този Силан, който трябваше да се ожени за Октавия; Силан имаше зад гърба си Гай Касий, славния юрист, един от най-авторитетните сенатори, негов роднина. И така, произходът и връзките можеха да издигнат младежа на трона, независимо от това, че той не участвуваше в заговора и не рискуваше нищо. Неизвестно беше също така какво отношение ще вземе консулът през тази година Вестин. Той не принадлежеше към съзаклятието, но можеше веднага след отстраняването на императора да излезе със своя концепция за уреждане на нещата, още повече че той бе твърде хитър човек. По тези причини окончателно се реши, че превратът трябва да се извърши в самата столица.

От 12 до 19 април в Рим се провеждаха прастарите игри в чест на богинята на плодородието Церера. Последния ден, както обикновено, в големия цирк се състояха състезания с колесници. Сигурно беше, че императорът като голям любител на състезанията няма да пропусне това зрелище. Беше съставен следният план: при изхода към императора ще се приближи Плавт Латеран, силен мъж с висок ръст. Ще падне в краката му, като че ли го моли за помощ поради трудното финансово положение, в което е изпаднал, и едновременно с това ще свали Нерон на земята. В този момент ще се нахвърлят към падналия другите съзаклятници. Пизон трябва да чака при храма на Церера, който се намира непосредствено до цирка, на склона на Авентин; веднага след убийството трябва да отиде, придружен от Фений, в казармите на преторианците.

Призори в деня на запланувания преврат до вратата на Сервилиевите градини, намиращи се извън града по пътя за Остия, трескаво се опитваше да влезе някакъв мъж. Това беше Милих, освободен роб на Сцевин, един от съзаклятниците. Той беше придружен от жена си. Но слугата не искаше да ги пусне, въпреки че крещяха, че носят много важна новина. Накрая заведоха и двамата при императорския освобожденец Епафродит, който след като ги изслуша, реши да разкаже всичко на императора.

В действителност Милих не знаеше нищо конкретно, но това, което каза, се стори толкова тревожно, че веднага изпратиха войници да доведат Сцевин. Той по време на разпита отричаше всичко:

— Ножът, който Милих показва, в действителност е мой, моя собственост. Но това е семейна реликва, която винаги е била грижливо пазена. Именно заради това наредих на Милих добре да го почисти. Наистина, вчера написах завещанието си, но това съм правил неколкократно, без да избирам специални дни. А що за обвинение е това, че съм дарил много роби със свобода и пари? Правил съм това и преди. А ако вчера съм бил по-щедър, това е само защото моето състояние значително намаля; боя се, че след смъртта ми моята воля няма да бъде уважена, тъй като най-напред ще трябва да се задоволят кредиторите. А що се отнася до угощението — винаги съм обичал приятния живот, така че и вчера нищо не си отказах. Затова пък не съм наредил да се приготвят никакви превръзки за рани! Това е измислица на Милих.

Накрая Сцевин яростно атакува Милих, обвинявайки го в престъпна неблагодарност. Кой знае дали нямаше да се свърши с това, ако не беше жената на Милих, която си припомни, че предишния ден Сцевин дълго разговарял с Антоний Наталис. Той веднага бе доведен. И двамата заподозрени бяха разпитани по отделно за темата на вчерашния им разговор. Оказа се, че отговорите не съвпадат. И двамата бяха подложени на изтезания. Пръв се огъна Наталис; призна, че в заговора участвуват Пизон и Сенека. Сцевин допълни и други имена: Лукан, Сенеций, Квинтиан и още няколко. На първите трима беше обещано опрощение, ако съобщят имената и на другите съзаклятници. Лукан спомена майка си, а останалите — най-близките си приятели.

Нерон си припомни за Епихарис. Подложиха я на най-различни изтезания, но момичето нищо не каза. На следващия ден я занесоха от затвора до залата на изтезания на носилка, тъй като не можеше да ходи. Когато носачите дръпнаха завесата, видяха труп, който висеше на горния прът на носилката. Епихарис се бе обесила на превръзката, която по онова време жените носеха около гърдите си.

Малцина мъже можеха да покажат такава смелост, каквато това момиче с леко поведение.

[1] Обществени тоалетни. ↑

Шествието на смъртта

В последните мигове на живота си заговорниците се държаха различно.

Пизон чакаше безучастно, докато отделението войници не обгради къщата. Чак тогава си преряза вените. Още след разкриване на заговора някои го увещаваха да предприеме нещо; нищо не рискува, ако се обърне направо към войниците и народа, защото присъдата и така е издадена. Но Пизон желаеше само едно — да спечели милост за любимата си жена; затова приготви завещание, пълно с похвали по адрес на владетеля.

Много по-тежка съдба чакаше Плавт Латеран. Не му позволиха да се самоубие, не му дадоха никакво време, за да се прости с децата си. Завлякоха го на мястото, където обикновено се извършваха екзекуциите на роби. Латеран все пак показа голяма закалка на духа. В последния момент пристигна освобожденецът на императора Епафродит и запита подигравателно:

— Каква е причината за тази немилост?

На което Латеран отговори:

— Ако имах нещо за казване, щях да се обърна направо към твоя господар!

За екзекуцията бдеше трибунът Стаций, един от съзаклятниците. Латеран дори с жест не даде да се разбере, че загива от ръката на съмишленик. Сам си сложи главата под брадвата. Но първият удар беше слаб. Осъденият инстинктивно си дръпна шията, но веднага след това доброволно я протегна отново.

В действителност Сенека не беше член на съзаклятието. Инквизираният Наталис призна само, че по молба на Пизон е посетил стареца, който все пак не се съгласил да завърже непосредствени контакти с водача на заговора. Тогава рекъл:

— Обмяната на мнения и честите срещи не биха били добри за нас двамата. Но все пак моят живот е свързан с успеха на Пизон.

Това беше достатъчно за императора. Сенека тъкмо се връщал от Кампания в Рим и се спрял в своето имение, разположено край четвъртия камък за измерване на милите, идвайки откъм столицата. Седнал да вечеря заедно с жена си и двама приятели. Войниците обградили дома му. Влязъл трибунът на преторианците и го попитал дали си спомня разговора с Наталис и отговора, който му е дал. Сенека не отрекъл, но и допълнил:

— Тогава не позволих да ме посети Пизон поради здравословното ми състояние и желанието ми да запазя спокойствието си.

Когато трибунът докладва на императора съдържанието на отговора, Тигелин, който също присъствуваше там, веднага попита:

— Подготвя ли се вече за смъртта?

Трибунът отрече:

— Не прави впечатление на изплашен.

Беше заповядано:

— Върни се и ясно му кажи, че трябва да умре!

Този трибун, Гавий Силван, също беше привлечен в заговора и преди да тръгне за Сенека, попита префекта Фений, дали наистина трябва да изпълни заповедта. Фений я потвърди. Силван не отиде повече в дома на Сенека, а изпрати центуриона.

Старецът пожелал още веднъж да промени завещанието си, но центурионът не позволил. Присъствуващите плачели, когато се прощавали с него, а той ги молел да запазят спокойствие и вярност на принципите на философията. И дори в тези последни минути Сенека не могъл да се освободи от своята високомерност и поза. Говорел на приятелите си, че им оставя своя начин на живот, а жена си молел да търси успокоение в обсъждане на положителните качества на мъжа си.

Павлина решила да умре заедно с него. Едновременно си прерязали вените на ръцете. Понеже старческата кръв изтичала много бавно, Сенека наредил да му прережат и вените на краката. Изпитвал страшни болки и поръчал на Павлина да отиде в друга стая. Самият имал все още толкова разум и сила на духа, че диктувал на секретарите си последните си мисли. Смъртта не идвала. Старецът помолил да му дадат отрова. И тя не подействувала. Изкъпал се с топла вода, а след това заповядал да го занесат на парна баня. Чак там духът го напуснал.

По заповед на императора Павлина беше спасена.

През града към резиденцията на владетеля водеха почти непрекъснато цели колони от арестувани — виновни и невинни. Въоръжени отряди обикаляха столицата и околностите й. Повод за обвинение можеше да бъде дори и случайното познанство или разговор с някого от заговорниците. Разпитите водеше лично Нерон, а също Тигелин и Фений, който изпадаше в голяма ярост, тъй като сам се чувствуваше виновен. Демаскира го Сцевин по време на един от разпитите, когато Фений настояваше да съобщи повече подробности за заговора. Сцевин тогава извика:

— Ти самият знаеш най-много! Отплати се сега с благодарност на любимия владетел!

Изплашеният префект успя да отрони само няколко думи. Веднага беше окован.

Фений сам беше виновен за своето погубване. Неговите офицери бяха готови да нападнат Нерон още по време на разпитите. Чакаха само знак от военачалника си. Сега поред загинаха всички. Умираха смело. Трибунът Субрий Флав направо каза на Нерон:

— Никой не ти беше по-верен от мене. Но те намразих, когато уби майка си и жена си, когато се превърна в състезател на колесници, актьор и подпалвач!

Наруга войниците, които му копаеха гроба преди екзекуцията:

— Плитък и тесен! Дори това не сте в състояние да направите според правилника!

Палачът му нареди да си постави добре главата. Флав и на това имаше отговор:

— Само ти да умееш добре да сечеш!

И наистина, ръцете на убиеца така трепереха, че му отсече главата чак след втория удар.

Лукан умря, както подобава на поет. Нареди да му прережат вените, а когато почувствува студенината на смъртта, започна да декламира куплети от своята епопея, в която възпяваше смъртта на войника, умиращ в резултат на загубата на кръв.

Загиваха не само участниците в преврата. Нерон използуваше случая да се разправи с хората, които просто не обичаше. Не понасяше консула Вестин, защото той си позволяваше да разказва остри шеги и неотдавна се ожени за красивата Статилия Месалина, към която и самият император имаше желание. Войници неочаквано обградиха дома на консула по време на едно пиршество. Всичко стана със светкавична бързина. Затвориха Вестин в спалнята; лекарят, когото войниците бяха довели със себе си, му преряза вените и нареди веднага да го занесат във ваната с топла вода. Вестин не произнесе нито дума. Всички гости останаха в залата, обкръжени от въоръжените войници. Бяха сигурни, че това са последните мигове от живота им. Дълго чакаха в тревога. Стражите се оттеглиха чак тогава, когато Нерон нареди:

— Стига им това покаяние на този пир у консула!

Но все пак двама от съзаклятниците се спасиха: единият от тях беше Антоний Наталис. Това бе награда за издаването на другите. Освобожденецът Милих стана богат човек. Своето фамилно име той обогати с гръцкия прякор Сотер или Спасител.

В крак с увеличаването на броя на труповете и изгнаниците все по-чести и по-горещи бяха изявите на радост и благодарност към императора. На Капитолия бяха извършвани жертвоприношения на боговете, а къщите бяха украсявани като за сватба — с лаврови клонки. По този начин роднините и приятелите на осъдените се стараеха да се спасят от смъртта. Истински можеха да се радват само преторианците, които получиха награда по 2000 сестерции и безплатно зърно. На техния военачалник Тигелин императорът призна триумфални знаци. За втори префект на преторианците, на мястото на осъдения Фений, бе назначен Нимфидий Сабин, син на освободена робиня, бивш офицер от легионите. Той имаше някакви особени заслуги за разкриването на заговора, защото Нерон го отличи с почетните знаци на консул. Сред сенаторите, дарени с благосклонността на императора, беше и Марк Кокцей Нерва. Той бе на 35 години и през следващата година щеше да заема длъжността претор. Неизвестно по какъв начин Нерва помогна за потушаването на преврата, но факт беше, че получи отличията на триумфатор. След 30 години същият този Нерва щеше да стане император и да открие редицата на най-добри владетели на Империята.

Сенатът правеше каквото можеше, за да изрази радостта си по повод спасението на Нерон. Решено беше да се въведе култ към Слънцето, тъй като божеството имаше свое старо светилище близо до Големия цирк, така се смяташе, че то е разкрило тайните замисли, които трябваше да опозорят цирка и неговото светилище. Взе се решение месец април да бъде наречен Нерониус, за да се увековечи чудотворното избавление на императора. Богинята на Спасението, Салус, щеше да получи отделен храм. А на монетите, сечени през тази година, се появиха надписите: Securitas Augusti — Безопасността на Август; Genius Augusti — Божеството Август; Juppiter Custos — Юпитер Покровител.

Второто шествие на смъртта

През лятото на 65 година за втори път се проведоха игрите Neronia. Императорът лично се представи на сцената, независимо че сенатът в желанието си да избегне това му определи първа награда за пеене и венец за красноречие. Но Нерон не се съгласи с такова пренебрегване на другите състезатели: всички трябва да имат еднакви шансове! Най-напред рецитира своя поема, а след това на упоритото настояване на публиката пя, акомпанирайки си на лютня. Спази при това всички обичаи на професионалните певци. Когато свърши, се поклони на зрителите с леко сгъване в коляното, очертавайки широк полукръг с ръка. Чакаше развълнувано решението на съдиите, докато публиката лудееше от възторг. В театъра се разнасяха все по-силни скандирания и бурни ръкопляскания. Трудно беше да се въздържиш от ентусиазма; за това бдяха войници, които с бичове в ръце седяха нагъсто сред зрителите. Представленията траеха дълго, почти без почивка, което създаваше много трудности, особено на достойниците. Те бяха под постоянния надзор на известни и неизвестни доносчици, които старателно наблюдаваха израза на лицата и поведението на зрителите. Дори излизане по вътрешна нужда можеше да стане причина за обвинение.

Почти непосредствено след завършването на Neronia столицата бе обхваната от скръб. Почина Попея. Поводът за смъртта беше известен и ясен. Една вечер Нерон се върнал пиян. Тя започнала да му се кара. Ядосаният император ритнал жена си в корема, знаейки, че тя е бременна.

Ако действително Попея бе причина за смъртта на Агрипина и Октавия, отмъщението на съдбата бързо я настигна. Но и малко преди това й бе нанесен болезнен удар от Нерон. Той заповяда да убият сина на Попея от първия й брак Руфрий Криспин. Беше още малко момче, когато веднъж, къпейки се в морето заедно със своите връстници, хора на императора го дръпнали под водата.

Нерон по свой начин обичаше истински Попея. Направи й прекрасно погребение и сам прослави покойната на Форума, а балсамираният й труп заповяда да сложат в мавзолея, построен от Август за императорското семейство.

Това убийство беше началото на цяло шествие на смъртта. Един след друг напускаха този свят като жертви на императора най-знаменити представители на сената и еквитите. От страна на Нерон това беше напълно съзнателна политика за унищожаване на всички известни и по-значими личности, а в основата на тази политика лежеше не толкова жестокостта, колкото страхът. Императорът все още беше под впечатлението на заговора на Пизон. Боеше се, че някой от благородниците ще бъде издигнат като конкурент. Даваше си сметка също така, че пропастта между него и висшите слоеве от обществото е вече толкова широка, че не може да се построи никакъв мост.

Гай Касий, известен юрист и уважаван сенатор, беше изпратен на изгнание в Сардиния. Лично императорът в писмо до сената го обвини, че отдава почит на дедите, убийци на Цезар. Жената на Касий, Лепида, беше унижена с обвинение за кръвосмешение и участие в изродени религиозни култове. Неговият роднина, Луций Силан, Нерон обвини, че подготвял държавен преврат и че вече разпределя постовете. Силан бе изпратен в изгнание, а след това убит.

След това императорът се разправи със семейството на Рубелий Плавт, убит преди три години. Жена му Полита продължаваше да живее в траур и да пази кървавото наметало, с което бе покрила трупа на мъжа си, след като убийците му отрязаха главата. Сега обвиниха нейния баща в злоупотреба; това беше същият този Антистий Вет, който през 55 година изпълняваше длъжността консул заедно с императора. Напразни бяха опитите за намеса. Във вилата във Формия се самоубиха, прерязвайки вените си, бащата, дъщерята и майката на починалата жена на Антистий.

Погубването на тези и на свързаните с тях личности не направи голямо впечатление, тъй като населението на Италия по това време преживяваше голяма катастрофа. Страшен ураган унищожи Кампания, а в самата столица избухна епидемия, която отнесе няколко десетки хиляди жители.

Началото на 66 година донесе смъртта на Публий Антей, а също така и на Марк Осторий Скапули. Първият от тях беше приятел на Агрипина и преди десетина години беше назначен за наместник на провинция Сирия, но не успя да замине за тази провинция. Погуби го богатството му и онази стара връзка с Агрипина. Осторий, служейки преди години под командата на своя баща в Британия, се славеше със смелост и получи високи военни отличия, което не се нравеше на Нерон. Формално те бяха обвинени, че тайно са се съветвали с астролог, осъден на изгнание.

Следващата жертва беше бащата на Лукан, Мела, който привлече вниманието върху себе си, защото се стараеше да получи наследството на сина си, а беше се провинил поради богатството си и приятелството си с Епихарис. Също така и Руфрий Криспин, първият мъж на Попея, който въобще не се радваше на симпатии от страна на Нерон.

Нашумя смъртта на Гай Петроний. Той беше онзи прочут автор на сатирични романси, човек с голямо чувство за хумор и богата култура, някогашен приятел на Нерон, отблъснат от обкръжението на императора от непонасящия конкуренция Тигелин. Обвиниха го в приятелство с един от съзаклятниците — Сцевин. Умирайки, Петроний не позираше като мъдрец, но също така не хвалеше в завещанието си императора и Тигелин, както правеха мнозина, за да спасят за семейството поне част от състоянието си. Реши да се самоубие, преди още да бъде отправено срещу него формално обвинение. Заповяда да му прережат вените, след това многократно да му ги завързват. При това водеше свободни разговори с приятели, слушаше леки песнички и весели стихотворения, издаваше нареждания — кой от робите да бъде набит, а кой дарен. Намери време и желание за приятно угощение и спокойна дрямка. Ненавистта си и отвращението си към императора изля чрез завещанието си, което в действителност беше точен списък на Нероновия разврат; изпрати му този документ, красиво запечатан.

Политически най-голямо значение имаше делото на Тразеа Пет и тези, които бяха свързани с него. Те бяха: Барей Соран, Хелвидий Приск, Паконий Агрипин, Курций Монтан. Императорът си даваше сметка с какво огромно уважение се ползува в целия Рим този човек с неопетнена чест, импониращ със смелостта си и последователността си, а едновременно с това — въпреки че бе верен на стоицизма — много непринуден и разбран, та нали той бе казал:

— Който ненавижда греховете, мрази и хората.

Имаше все пак случаи и престъпления, които Тразеа не прощаваше никому, особено на императора. Порицаваше ги с мълчание и с отстраняване от обществения живот. Именно поради това се намери в центъра на всеобщото внимание. Косутиан Капитон правилно казваше на императора:

— В провинциите и във военните гарнизони сега много внимателно четат столичния вестник, за да се убедят в какво отново не е взел участие Тразеа Пет. Днес противопоставят Тразеа на Нерон, така както в миналото Катон на Цезар!

Колко много се страхуваше императорът от своя мълчалив обвинител показва и фактът, че в деня на процеса чак две кохорти преторианци бяха поставени в храма на Венера Майката, а наблизо до сградата, в която заседаваше сенатът, при входа роеше от въоръжени агенти.

Формален обвинител беше Еприй Марцел. Той се спря на императорското обръщение, което порицаваше сенаторите, пренебрегващи задълженията си. Еприй не привеждаше никакви конкретни примери, но даде да се разбере, че пасивността на Тразеа е най-доброто доказателство за вражеско отношение към владетеля и съществуващия ред.

Изключително драматично протече обвинението и разпитът на Соран и неговата дъщеря Сервиля. Тя бе арестувана, защото дала на майсторите на тайните науки и астролозите своите бижута, за да разбере какъв ще бъде резултатът от съдебния процес срещу нейния баща и дали ще може да помоли императора за милост. А съветите на астролозите за каквито и да било въпроси, свързани с главата на държавата, бяха наказвани със смърт!

Присъдата беше сурова. Тразеа, Соран и Сервиля бяха осъдени на смърт, а останалите — на изгнание.

Когато кръвта бликна от прерязаните вени на земята, Тразеа рече:

— Отдавам това като жертвоприношение на Юпитер Освободителя!

Тиридат в Рим

Процесът на Тразеа се състоя през пролетта на 66 година, точно през дните, когато цялата столица се приготовляваше за едно красиво и необикновено зрелище. В Рим пристигаше истински цар от Изтока, за да отдаде чест на императора и да приеме от неговите ръце монаршеската диадема. Това невиждано до този момент събитие отклони вниманието на масите от тъжната трагедия на беззащитния мъдрец и неговите приятели.

Пристигането на Тиридат в Рим бе резултат от енергичната акция на Корбулон в Армения още през 63 година. Заплашените от война парти и Тиридат накрая се съгласиха Армения да остане васално царство на Рим, а самата церемония да се състои край Тибър. Приготовленията за пътуването на ориенталския деспот продължиха чак две години, а пътят от границата на Империята до столицата — девет месеца. Той беше дълъг, тъй като по религиозни съображения арменецът не можеше да плува по море повече от един ден. Затова след като преплуваха Хелеспонт[1], неговият керван премина през Македония и Илирия, след това през Северна Италия и покрай Адриатическия бряг на полуострова.

Царят беше придружен от няколко хиляди души. С него пътуваше жена му и неколцина млади партийски князе от управляващата династия. Само партийските ездачи бяха около 3000, а римската екскорта беше най-малко равна на техния брой. Всички бяха на издръжка на държавната съкровищница, което на ден бе 800 000 сестерции. Градовете, през които преминаваше царският поход, го посрещаха прекрасно украсени и с викове на тълпите.

Чак до границата на Италия царят яздеше на кон, до него яздеше жена му, която вместо воал, носеше на главата си златен шлем със спуснато покривало. На границата на полуострова ги очакваше колесница, изпратена от Нерон.

Първата среща се състоя в Неапол. Не мина без малък инцидент: заповядаха на Тиридат да си остави меча, преди да се приближи до императора; той не се съгласи, тъй като цар и военачалник не може да се покаже публично без оръжие; затова пък сам предложи да бъде закован мечът към ножницата. По този начин се запази и честта на царя, и сигурността на императора!

Арменецът коленичи пред Нерон и нарече владетеля на Империята свой господар. Императорът бе очарован от това преклонение и от своя страна се погрижи за по-добро гостоприемство. Една от точките в програмата бяха прекрасните игри, уредени от освобожденеца Патробиос в Путеоли. Царят бе така добър да изрази своето задоволство от демонстрацията, като саморъчно стреля с лък по дивите зверове на арената. По-късно говореха, че Тиридат извършил почти чудо, убивайки с една стрела два бика!

Рим посрещна достойния гост с илюминации и гирлянди от цветя във всеки дом. От цялата страна в столицата се притекоха несметни тълпи от хора. Тълпата почетни граждани, облечени в бели тоги и с лаврови клонки в ръце, изпълни Форума още през нощта. Плебеите се разположиха по покривите на съседните здания. Войници в пълно снаряжение стояха на стража около храма.

Рано сутринта императорът слезе от Палатин. Беше облечен в пурпурнозлатисто наметало на триумфатор, придружен от сенаторите и кохорта преторианци. Владетелят седна на трона, поставен на специален подиум до трибуната; зад него бяха поставени бойни знаци и знамена на легиони. Преторианците в блестящи доспехи очертаха дълга улица през целия Форум. Тиридат премина по нея, придружен от своята свита. Когато се приближи до подиума, падна на колене. Тогава се разнесе дълъг непрекъснат вик. Заповядаха да мълчат. Царят започна да говори, а един от преторите превеждаше речта му на народа:

— Господарю, аз съм потомък на Арсацез, брат на царете Вологез и Пакорос, твой роб. Пристигнах тук, за да те почета така, както почитам своя бог Митра. Съдбата, която ми определиш, ще бъде моя, тъй като ти си господар на моето предопределение.

Императорът отговори:

— Добре направи, че лично се представяш, ще можеш непосредствено да почувствуваш моята благосклонност, защото ще ти дам това, което не си получил от баща си и което не успяха да ти дадат братята ти: правя те цар на Армения, за да разбереш и ти, и всички останали, че мое е правото да вземам и да раздавам царства.

След това повдигна Тиридат, целуна го и го постави да седне на кресло, в краката му до трона. Сне венеца и му сложи царската диадема. Непрекъснат вик на многохилядната тълпа придружаваше тази церемония.

След това се състоя представление в театъра. Той беше позлатен отвътре, а за защита от слънцето бе разстлана пурпурна завеса, на която със злато бе избродиран Нерон, управляващ колесница сред звездите. Народът поздрави своя владетел като император. През следващите дни императорът положи венец в Капитолия в храма на Юпитер, а също така затвори двойната врата на бога Янус, което означаваше, че в Империята цари абсолютен мир.

Известно недоразумение бяха игрите, по време на които Нерон се появи като певец, а дори и като състезател с колесница в цвета на Зелената партия. Хората се замисляха какво ще си помисли за това Тиридат. Но той, хитър човек от Изтока, бе очарован от всичко, което виждаше. Събираше подаръци — тяхната обща стойност възлезе на повече от 200 милиона сестерции, като заедно с това се стараеше да вземе със себе си колкото се може повече добри занаятчии. Част от тях му предостави самият Нерон, а на други Тиридат обеща много пари, за да ги съблазни да заминат. Но бдящият на границата Корбулон пропусна само тия занаятчии, които пътуваха по заповед на императора. Те трябваше да работят за царския двор и да помагат за възстановяването на столицата Артаксата, разрушена по време на войната, за което Тиридат получи специално разрешение. За увековечаване на тази благосклонност, той нарече града Нерониа.

Със свитата на арменеца в Рим пристигнаха жреци от иранската религия, маги. Разказваха се чудеса за техните тайнствени способности. Нерон използува възможността, за да се убеди колко истина има във всичко това. Искаше също така да се запознае с иранския култ към бога Слънце. Но нито мистичните обреди, нито мнимите тайнства на магите направиха на императора голямо впечатление. Остана, както и преди, пълен с презрение към тези въпроси и вярвания.

Тиридат се върна по друг път на Изток: през Брундизиум до Дирахиум, а оттам премина през градовете на Гърция и Мала Азия. Промяната на маршрута позволи да бъдат обременени и други територии с разходи по издръжката на царския двор.

Поклонът на Тиридат направи огромно впечатление на народите в цялата Империя. Той беше явно доказателство за силата и славата на Рим. Подобно нещо не беше наблюдавано до този момент при нито един от предишните владетели.

Всеки град се стараеше тогава да почете величието на императора. Един от интересните и до днес запазени паметници на тези верноподанически чувства е прекрасната колона в Могонцианум, днешна Могуция. Тя била издигната от римските граждани, живеещи в това селище при лагера на 2-ри и 22-ри легион. На върха на колоната е стояла статуята на Юпитер, по-надолу е имало релефи на боговете, на чиято благословия се е радвала Империята при управлението на Нерон.

Началото на надписа гласи: Iovi Optimo Maximo pro salute Neronis Glaudii Caesaris Augusti Imperatoris. На Великия и Съвършен Юпитер за здравето на Император Нерон Клавдий Цезар Август.

[1] Хелеспонт — старогръцкото наименование на Дарданелите. ↑

Нерон в Гърция

В края на септември 66 година императорът напусна Италия. Замина за родината на музите, за люлката на всички изкуства и занаяти, за страната, която умееше да оцени големия талант на гениалния артист! Нерон бе придружаван от няколко хиляди души: приятели, августиани, кохорти преторианци под водачеството на Тигелин, много сенатори. Последните пътуваха не за да придават блясък на императорското пътешествие, а като заложници, гарантиращи, че в столицата няма да се стигне до нов преврат. Въпросите в Рим трябваше да следи освободеният роб Хелий. Той получи много широки пълномощия. От септември 66 година до януари 68 година Хелий беше фактически владетел на Империята, тъй като през тези месеци императорът живееше почти изключително за изкуството, игрите и театъра. Нерон така гореше от желание да се представи на свещената земя на елините, че показа таланта си дори на остров Корсика, след това на брега на Епир в Акций, където някога Цезар Август бе провел игри за ознаменуване на победата си над Антоний.

По цяла Елада беше разпратено и прочетено обръщението на императора:

„Говори Император Цезар: желаейки да се отблагодаря на благородната Елада за доброжелателството и предаността й към моята личност, заповядвам, колкото се може повече хора от тази провинция да пристигнат в Коринт в деня 28 ноември.“[1]

Край Коринт се провеждаха всеки две години, през пролетта или лятото, прочутите истмийски игри, които бяха посещавани от повече зрители отколкото известните олимпиади, тъй като градът беше разположен на по-добро място. През тази година по желание на императора истмиите бяха преместени в края на ноември. Подканени и заинтригувани от обръщението, дойдоха хора от различни краища на страната. Императорът лично излезе пред тези неизброими тълпи и със собствените си уста съобщи:

— Елини! Давам ви неочакван дар — въпреки че няма нещо, което да не може да се очаква от моята великодушност; дар толкова голям, че дори не бихте посмели да го пожелаете. И ето, вие, всички елини, населяващи Ахая и така наречения досега Пелопонес, получавате свобода и освобождаване от данъците! Това не сте имали дори и през най-щастливите си времена, защото или сте служили на чужденците, или взаимно един на друг. О, ако можех да дам този мой дар по времето на разцвета на Елада, за да се възползуват повече хора от тази моя благосклонност! Затова преследвам съдбата, която малко засегна моето великодушие. Извършвам тази добрина не от милосърдие, а от доброжелателство; по този начин се отблагодарявам на вашите богове, тъй като се убедих, че те са благосклонни към мене и на земята, и на морето, защото ми позволиха да извърша тази необикновена добрина. Давали са свобода на градовете много владетели, но на цяла провинция я дава само Нерон![2]

Тези думи бяха приети с обясним ентусиазъм. Цяла Гърция изказваше към благодетеля своята най-дълбока благодарност и почит, които без съмнение бяха искрени. Всички градове, дори малките и бедните, изпращаха поздравителни писма в знак на почит, правеха жертвоприношения на императора като на бог, издигаха паметници и олтари, на които можеше да се прочете: „На Зевс Нерон Освободителя“ или подобни изрази на боготворение.

Преди 250 години, също по време на истмийските игри, римският военачалник Фламиний тържествено бе съобщил след края на победоносната война с Македония, че от този момент гръцките държавици ще бъдат напълно свободни. Скоро се оказа, че това е била само една празна декларация. Гърция просто смени господаря си. Нерон обаче се отнасяше сериозно към своя акт: по време на неговото управление свободата на градовете в Елада беше формално запазена. На практика това означаваше по-голяма вътрешна автономия, а също така освобождаване от тежките данъци. Но наследникът на Нерон, Веспасиан, безскрупулно премахна тези привилегии.

В историята на Гърция 67 година беше поради някои съображения изключителна. Тогава се проведоха всички четири стари и достойни игри: олимпийските в Олимпия, питийските — в Делфи, истмийските — в Коринт, немейските — в арголидската Немея. Проведоха се независимо от това, дали трябваше да се състоят през тази година. Това стана по заповед на императора, който уважи подред всички игри не само с присъствието си, но и с активно участие. Представи се като състезател с колесница, певец и трагичен актьор. Изправяйки се на арената и на сцената, той точно спазваше задължителните правила. Преди започването се обръщаше към съдиите с подкупваща скромност:

— Подготвяйки се, направих всичко, което беше мое задължение и в моите възможности, но колко много зависи от случая! Ваше задължение е, като хора мъдри и образовани, да изключите всичко, което е резултат на случайността.

Императорът навсякъде получаваше възможните награди, въпреки че понякога трябваше да бъде деквалифициран. Например в Олимпия падна от препускащата колесница, което за малко не завърши трагично. Своите победени съперници той великодушно награждаваше с римско поданство: съдиите получаваха същата тази награда, а освен това и големи парични суми.

Като актьор Нерон изпълни главната роля в трагедиите: Едип, Херакъл, Орест, Алкмеон, Канака. Първата от тях бе написана от Софокъл, а останалите от Еврипид. В Канака императорът се представи в женска роля. Направи впечатление, че неговата маска (актьорите винаги играеха с маски) вярно пресъздаваше образа на починалата Попея Сабина.

Императорът наистина не можеше за забрави втората си жена. Но дори и тази, несъмнено искрена тъга, изявяваше по свой начин.

Още в Рим, в началото на 66 година, Нерон се ожени за трети път. Избраница му беше Статилия Месалина, вдовицата на консула Вестин: Нерон го погуби през 65 година, тъй като искаше да притежава Статилия. Това беше една изключително красива жена, интелигентна и образована. Но все пак бързо омръзна на императора. Именно в Гърция той „се ожени“ — и то спазвайки всички церемонии — за Спор, когото преди това беше заповядал да кастрират. На всяка цена се стараеше да направи от него момиче. И всичко заради това, че чертите на лицето на Спор му припомняха Попея; ето защо го наричаше Сабина. По време на „бракосъчетанието“ като баща на „годеницата“ се представи Тигелин.

Императорът обикаляше из цяла Гърция. Посещаваше всички градове с изключение — интересно защо — на Атина и Спарта. Занимаваше се главно с колекциониране на произведения на изкуството, събираше ценни скулптури и картини от храмовете и градовете. Това не беше нарушаване на така великодушно подарената свобода, защото градските власти веднага даваха израз на радостта си, че могат с дребни подаръци да докажат своята благодарност. Не нарушаваше свободата на елините и това, че императорът заграби богатствата на по-заможните от тях, както правеше преди това в Рим, защото винаги беше споменаван на първо място в завещанията.

През есента на 67 година Нерон постави началото на велико дело — работа над огромен канал, който трябваше да пресече провлака при Коринт и да съкрати корабоплаването между Егейско и Йонийско море. Корабите нямаше вече да обикалят Пелопонес. Тържеството, както и всичко, което организираше Нерон, имаше величествен характер. Императорът церемониално излезе от своята шатра и изпя пред безчислените тълпи химна на боговете на морето — Амфитрита и Посейдон, Левкотея и Меликерт. Предишният наместник на Гърция връчи на императора златна лопата. Разнесоха се песни и мощни викове, а след това силният глас на фанфари. Нерон три пъти заби лопатата в земята, напълни една кошница и я занесе на гърба си до определеното място. След това се обърна към събраните с кратка реч, в която представяше огромното значение на започнатото дело, подтиквайки ги към усилена работа, за която самият даде личен пример. Отначало канала копаеха преторианците, но скоро бяха докарани за тежките работи криминални престъпници и политически затворници. След известно време се разнесе мълва, че работата трябва да се прекрати, тъй като египетските учени открили, че нивото на двете морета не е еднакво. Това обаче не обезкуражи Нерон. След известно време наистина работата бе прекъсната и никога повече тя не бе възстановена в древността, но по други причини.

[1] W. Dittenberg, Sylloge Inscriptionum Graecarum, nr. 814. ↑

[2] W. Dittenberg, Sylloge Inscriptionum Graecarum, nr. 814. ↑

Еврейската война

Флавий Веспасиан бе един от сенаторите, поканен да вземе участие в артистичното пътешествие на императора из Гърция. Той не притежаваше голямо разбиране по отношение на изкуството, а напоследък го потискаха финансови трудности, защото като наместник в Африка по-скоро загуби, отколкото спечели и трябваше да се заеме с търговия на мулета. Така че нищо чудно, че пълната с грижи глава на сенатора съмнително се клатеше насам-натам по време на представленията на гениалния артист и певец. Нямаше съмнение, че Веспасиан си позволяваше да задреме в театъра. За това докладваха на когото трябва. Сенаторът бе отстранен от двора. Когато настоятелно молеше началника на службата да бъде допуснат при императора, чу само това:

— Abi Morboviam! Чумата да те тръшне!

Веспасиан се усамоти в едно от малките гръцки градчета. Живееше в несигурност и тревога. Всеки момент пред вратата на къщата можеше да се появи офицер със заповед за напускане на този свят. Независимо от това, че в Гърция императорът се занимаваше преди всичко с изкуство, понякога посвещаваше малко внимание на държавни дела; но за да не смущава за дълго насладата от артистичната си отпуска, уреждаше ги бързо и решително със смъртни присъди.

Още в началото на Нероновото пребиваване в Гърция беше съобщено за разкриването на опасен заговор в град на Южна Италия — Беневент. Съзаклятието беше опасно главно поради това, че негов предводител бе зетят на Корбулон, Аний Виниций. Още преди това да стане известно на когото и да било, императорът бързо извика големия военачалник да се яви лично пред него в Гърция с цел да бъдат разисквани важни политически проблеми. Писмото беше изключително любезно, дори мило; Нерон наричаше Корбулон свой баща и благодетел. Но едва корабът пристигна до пристанището, близо до Коринт, на Корбулон бе връчена заповед веднага да се раздели с живота си. Великият военачалник не помоли за пощада и не протака. Със силен удар заби меча в гърдите си, изричайки:

— Виновен съм!

Беше виновен, защото позволи да бъде излъган. Беше виновен, защото беше пристигнал без своите войници.

По същото време загинаха и двамата братя Скрибоний — Руф и Прокул, — неотдавнашните наместници на Рейнските провинции. Нерон ги извика в двореца си в Италия. Явиха се веднага, но не получиха разрешение да бъдат изслушани. Прекъснаха мъката на очакването и безпокойството, прерязвайки вените си.

Научавайки за тези случаи, Веспасиан имаше поводи да очаква лош обрат на нещата. Колко силно заби сърцето му, когато в началото на 67 година неочаквано се появиха в неговия дом пратеници на императора! Но те не донесоха смъртна присъда, а голямо повишение: Веспасиан веднага трябва да поеме водачеството на три легиона и да потуши въстанието в Юдея.

В Юдея избухнаха сериозни размирици още през май 66 година. Те бяха предизвиквани от жестокостта, злоупотребите и безскрупулността на тогавашния прокуратор Гесий Флор. Но той събираше плодовете и от действията на всички предшественици — онези Кумани, Феликси и Албини. Нищо не помогна молбата за посредничеството на цар Агрипа и на върховните жреци. Лозунгите на военната партия, която предвождаше ожесточените, разпалиха сърцата на повечето евреи, въпреки че една част от фарисеите призоваваше към вразумяване. Та какви бяха шансовете за победа в борба с най-голямата империя на тогавашния свят? Но превземането през лятото на голямата крепост Масада над Мъртво море даде на въстаниците такова чувство за превъзходство, че те забраниха извършването в храмовете на ежедневни жертвоприношения в чест на императора. Това се равняваше на открито обявяване на война. Привържениците на мира се обърнаха към цар Агрипа с молба да изпрати войска и да потуши въстанието със сила. След дълги и кървави битки в Ерусалим — тогава изгоря дворецът на върховния жрец на Агрипа — хората на царя се предадоха и напуснаха града. Римската кохорта се отбраняваше известно време в кулите на двореца на Ирод, който също стана жертва на пожара. През септември римляните се предадоха при условие, че ще ги оставят свободно да напуснат града. Всички бяха избити. Това беше по времето, когато Нерон напускаше Италия и започваше своето гръцко пътешествие. Размирици и боеве започнаха в цяла Юдея и в съседните провинции — Сирия и Египет. В някои места евреите станаха жертва на погроми, а в други сами атакуваха чуждото население. Тогавашният наместник на Сирия, Цестий Гал, влезе в Юдея начело на силен корпус едва късно есента. Стигна до самия Ерусалим, но не успя да го превземе. По време на оттеглянето си претърпя тежки поражения: загуби военните си машини и снаряжения. Тази победа предизвика вълна от ентусиазъм сред евреите. Никой вече не слушаше призивите на трезвите хора. И без това вече не можеше да се мисли за помиряване с римляните. Нещата бяха отишли твърде далеч. През зимата в Ерусалим се състоя голямо съвещание. Бяха избрани началници на отделните райони на страната. Йосиф, синът на Матей, този, когото изпратиха като посланик при Попея и неотдавна се бе завърнал от Италия — пое командуването на Галилея.

На новините за случилото се в Юдея, Нерон каза:

— Това е следствие на некадърността на нашите военачалници, а не на храбростта на неприятеля!

Компрометираният Цестий почина малко след поражението си; и без това той не можеше да изпълнява поста военачалник. Беше определен нов наместник на Сирия, но задачата за потушаване на пожара в Юдея бе решено да се повери на някой друг. Изборът падна върху Веспасиан. Беше мотивиран с това, че Веспасиан се бе представил като енергичен военачалник в Германия, Британия и Африка.

През пролетта на 67 година новоназначеният легат пристигна в Антиохия, столица на Сирия, откъдето взе два от намиращите се там легиони. По това време неговият син Тит — същият, който преди години принадлежеше към приятелите на Британик, — побърза за Александрия и взе оттам един легион. Бащата и синът се срещнаха в крайморския град Птолемайс — Акка. През юни същата година нахлуха в Юдея начело на огромна армия.

Така започна истинската еврейска война, която щеше да донесе смъртта на стотици хиляди евреи и императорски трон на Веспасиан.

Завръщането

Оставеният в Рим Хелий чувствуваше, че в държавата става нещо лошо. Наистина не беше разкрит нов заговор и освен войната в Юдея, никъде другаде не се проливаше кръв, но се увеличаваха случаите на недоволство от управлението на тирана и шута. Сенаторите, въпреки че оказваха най-покорно раболепие, ненавиждаха Нерон от цялото си сърце; след безмилостното потушаване на заговорите на Пизон и Виниций, за това нямаше съмнение. Наместниците в провинциите също се страхуваха за съдбата си, тъй като смъртта на Корбулон и братята Скрибоний ги поучи, че никакви заслуги, дори и най-голямата изява на лоялност не може да ги предпазят от погубване. Народът в столицата, който до този момент поддържаше Нерон поради неговата щедрост и грижите му за игрите, с всеки месец от пребиваването на императора в Гърция ставаше все по-недружелюбен. Владетелят, представящ се пред презираните гърци за актьор и състезател с колесници, се бе изложил в очите на всички римляни. Жителите на някои провинции, особено на Галия и Британия, се бунтуваха срещу прекомерния данъчен гнет.

Освободеният роб изпращаше често писма до Гърция, в които усилено молеше за бързо завръщане. На едно от тях получи следния отговор:

„Съветваш и желаеш бързо да се завърна. Но трябва по-скоро да ми пожелаеш да се завърна по начин, достоен за Нерон.“

Накрая загубилият търпение Хелий сам замина за Гърция. Разстоянието от Рим той измина едва за седем дни. Изплаши императора, че враговете в столицата подготвят голям заговор. Нерон се сбогува с Гърция с най-дълбоко съжаление. Казваше:

— Само гърците умеят да слушат и само те са достойни за моя талант!

Пътуването до Италия се падна през зимата, когато бурите зачестяват. Поради това мнозина хранеха скрита надежда, че императорският кораб ще потъне. Нерон все пак пристигна в Италия здрав и невредим. Затова пък се появи нова вълна от доноси срещу тези, които умишлено или наистина желаеха да бъде погубен.

Походът през Италия преминаваше по маниера на тържествено посрещане, с което градовете на древна Гърция поздравяваха олимпийските победители. В Неапол, Анций и Алба Нерон не влезе през градските врати, а през разрушената част на градската стена, тъй като такъв беше гръцкият обичай. Това имаше символично значение: град, който е родил победител в игрите, няма нужда от стени за своя защита.

Най-тържествено беше влизането в Рим. И тук разрушиха част от стените. Целият град бе украсен с гирлянди от цветя, с илюминации, на много места бяха запалени огнища с благоуханни масла. По пътя на шествието бяха излезли несметни тълпи. Той водеше през Големия цирк, където специално беше разрушена част от колонадата, през Велабър и Форума до Палатина, до храма на Аполон. Най-отпред се носеха венците, които императорът беше спечелил в Гърция. Те бяха над 1800, на всеки един бе поставен надпис: Това е награда за такава и такава песен или за актьорско изпълнение; Нерон Цезар спечели тази награда като първи от римляните. След дългата колона от венци и надписи се появи върху колесница самият Нерон. Бе същата тази колесница, с която някога направи своето триумфално влизане Цезар Август. Облечен в пурпурнозлатисто наметало на триумфатор, Нерон носеше на главата си олимпийски венец от клонки на дива смокиня, а в ръката си държеше питийския венец от лаврови листа. До императора на бойна колесница стоеше неговият учител по музика Иодор. Отзад пристъпваха редиците на преторианците, августианите и сенаторите. Поздравяваха Нерон хорови, добре дирижирани викове:

— Да живее олимпийският победител! Да живее питийският победител! Август! Август! Да живее Нерон, нашият Херкулес! Да живее Нерон, нашият Аполон! Да живее най-големият атлет на всички времена! О, божествен глас! Щастливи са тези, които те слушат!

Към колесницата се хвърляха пойни птички, символ на прекрасния императорски глас, ленти от венци и сладкиши. На следващия ден всички венци бяха положени в Големия цирк около високия египетски обелиск. Състояха се големи състезания с колесници, по време на които императорът лично показа своите способности на победител в олимпиадите.

Въпреки така тържественото посрещане, атмосферата в столицата не отговаряше на артистичната душа на Нерон. Той тъгуваше за Гърция. Планираше пътешествие до Египет и Етиопия, и още едно — чак оттатък Кавказ.

Още през март императорът се върна в Неапол, където живееха толкова много елини.

Виндекс и Галба

Отново дойде празникът Quinquatrus, деветата годишнина от смъртта на Агрипина. Императорът наблюдаваше лекоатлетическите състезания в местния гимназион[1]. Току-що бе изял закуската си, когато му връчиха бързо писмо от столицата:

„Наместникът на Лугдунска Галия, Гай Юлий Виндекс, е дигнал бунт. Призовава към неподчинение на владетеля, който е ограбил цялата империя, избил цвета на сенаторите, погубил майка си и се държи недостойно. Привържениците на Виндекс се заклели във вярност към сената и римския народ. Целите на движението не са ясни: може би Виндекс иска да издигне някой претендент за трона, а може би се стреми да откъсне Галия от Империята.“

Нерон прочете писмото с пълно спокойствие. Продължи да наблюдава с най-голям интерес състезанията по борба, а след това стана от креслото и сам слезе на арената, за да премери силите си с един от атлетите.

По време на вечерята пристигнаха следващите съобщения за действията на въстаниците. Императорът реагира с кратка забележка:

— Този бунтовник ще свърши зле!

Нерон с нищо не промени начина си на живот. Продължаваше да се занимава само с игри и жени. За случая на Виндекс не продумваше нито дума, като че ли той изобщо не съществуваше. Не издаде никакви заповеди и разпоредби, нямаше също така намерение да напуска Неапол. Така изминаха осем дни.

Възванията на Виндекс жестоко засегнаха императора, в тях той осмиваше неговото пеене и игри и го наричаше Ahenobarbus, такъв беше прякорът на Домициите. Нерон веднага изпрати писмо до сената. Помоли за извинение, че още не се е върнал в Рим, но това е предизвикано от болки в гърлото. Съобщаваше, че в бъдеще ще изостави фамилното име, взето от втория му баща, и ще се върне към семейното име, което Виндекс използува сега като оскърбление. Твърдеше, че всичко, в което го обвинява този бунтовник, е просто измислица. Тя не бива дори да се отхвърли, достатъчно е да се даде само един пример за това безочие: Виндекс твърди, че той, Нерон, е некадърен артист! Та нали успя да издигне таланта си до такива висини, посвети на изкуството толкова много труд! Трябва ли наистина доказателство за това, колко неоснователни са всички останали обиди? Но жилото на Виндексовата заядливост заседна дълбоко в сърцето на Нерон. За да успокои съмненията си, от време на време той питаше хората от своето обкръжение:

— А може би познавате някой по-талантлив артист от мене?

Заповяда да бъде обявено, че ще заплати един милион сестерции за главата на Виндекс. А той му отговори следното:

— Който ми донесе главата на Нерон, в замяна ще получи моята!

Междувременно положението в Галия от ден на ден се влошаваше. Виндекс, въпреки че бе напълно романизиран, произхождаше от галско семейство. Неговите обръщения достигаха както до римската провинциална аристокрация, така и до хората от по-ниските слоеве, където чувството за етническа самостоятелност беше все още много силно. Успя веднага да събере около себе си почти 100 000 въоръжени люде. Наистина тези тълпи нямаха висока боеспособност, защото им липсваше добра организация и опит. По-страшното беше това, че Виндекс се опитваше да установи контакти с наместниците от съседните провинции и да ги склони да се обявят против Нерон. Лоши вести пристигнаха и от Африка, където наместникът Клодий Мацер се държеше като независим владетел.

Повече не биваше да се протака. Накрая Нерон разбра, че трябва да прекъсне неаполската си отпуска. По пътя за Рим погледът на императора случайно се спря върху някакъв надгробен надпис. Той моментално се развесели и вдигна ръцете си нагоре в знак на благодарствена молитва. Паметникът беше украсен с релефно изображение на римски конник, който обезглавява галийски войник. Императорът прие това за щастливо предзнаменование.

Като че ли този знак сам по себе си уреждаше всички въпроси и отстраняваше опасността, защото веднага след пристигането си в столицата Нерон отново се откъсна от държавните дела. Не свика дори заседание на сената. Само свика набързо съвещание с някои от висшите чиновници в двореца. Останалата част от деня посвети на разглеждането и изпробването на водния орган, който направи неотдавна александрийският механик Ктезибий. Но все пак през нощта заповяда на сенаторите да се съберат в дворцовите апартаменти. Излезе пред тях, но само за да им обясни подробно устройството на необикновения инструмент и да се похвали, че е въвел лично някои подобрения в него. И обяви:

— В близко бъдеще ще го представя в театъра, само ако Виндекс ми позволи!

Скоро след това удари гръм: Испания се откъсна! Галба, наместникът на Близка Испания, официално и публично се обяви против Нерон, а зад него застанаха Отон, наместник на Лузитания и Цецина, управител на Южна Испания.

Виндекс, още преди началото на бунта, предлагаше на Галба да застане начело на движението. Галба беше един от малобройните потомци на старата римска аристокрация и се ползуваше с голям авторитет както в Рим, така и в редица провинции. Но старецът се двоумеше. Беше навършил 73 години, а не беше лесно на тази възраст да поеме големия риск на гражданската война. Той свика на съвет приятелите си и висши офицери. Разискванията прекъсна началникът на личната охрана Виний:

— Та нали самото разсъждение дали да откажем да се подчиняваме на императора е равно на неподчинение!

Той имаше право. За по-малки провинения мнозина сенатори заплатиха с живота си. Галба добре знаеше, че сам всеки момент може да получи смъртна присъда, та дори само заради своя произход, богатство и авторитет. В действителност, като се обявяваше срещу Нерон, не рискуваше много.

На втори април в Нова Картагина, днешен Картаген, бе проведен голям митинг на войската и римските граждани. Галба излезе на трибуната, на която бяха поставени портретите на всички изтъкнати личности, убити по заповед на Нерон. Едва появил се, тълпата издигна мощен вик:

— Salve Imperator! Salve Caesar!

Старецът отговори с реч, в която изброи престъпленията и палячовщината на Нерон. Накрая обяви:

— Не ще откажа на родината, която се намира в опасност, своя опит и смелост. Все пак се смятам не за император, а само за легат на сената и римския народ!

Испания пристъпи към бързо въоръжаване. Но все пак силите, на които Галба можеше да разчита в най-добрия случай, бяха малки. Затова привържениците му се постараха да повлияят на настроението на населението по много хитър начин. Появиха се безгрешни за момента предсказания:

— Империята ще получи нов император от Испания!

Всичко това нямаше да даде резултат, ако Нерон се беше заел енергично с делата. Но той действуваше бавно. Наистина, новината за бунта в Испания прие с изблик на злоба. Обърна масата, пред която седеше, като счупи своите любими вази; след това се хвърли на земята и дълго лежа като в несвяст. Старата дойка се опита да го успокои:

— Та нали не един владетел е изтърпял нещо такова?

Но Нерон й отговори:

— Но мен ме среща все пак нещо, което никой още не е преживял. Трона си губя все още жив.

По нареждане на императора сенатът обяви Галба за враг на народа и конфискува цялото му имущество. Нерон, доволен от едно толкова значително подпомагане на хазната, каза на приятелите си:

— В основни линии май ще спечеля от тези бунтове!

Но малцина бяха желаещите да купят предоставените за разпродажба богатства на Галба. Затова пък имотите на Нерон в Испания, които Галба конфискува, се разпродадоха добре и бързо.

Въпреки опасното положение Нерон се занимаваше както и преди с празненства, пирове и песни. Но темите на песните често бяха подигравки по адрес на двама бунтовници. В столицата кръжаха клюки, че императорът тайно крои престъпни планове, достойни за майкоубиец: иска да събере в столицата всички наместници на провинциите, като след това заповяда да ги избият; такава ще бъде съдбата и на всички изгнаници и гали, заселени в Рим; ще отрови сенаторите по време на пиршество; ще запали Рим за втори път, а срещу жителите му Нерон ще пусне диви зверове.

Много от тези слухове бяха със сигурност дело на враговете на императора и на привържениците на Галба, които вече тайно действуваха в Рим. Повтаряните от уста на уста и все по-украсени клюки дадоха добър резултат. От Нерон постепенно се отдръпнаха всички. По същия начин действуваше против императора и мълвата за зловещи поличби, вещаещи погубването му.

Накрая Нерон реши да тръгне към Галия и лично да си разчисти сметките с Виндекс. Понеже съществуваше старо поверие, че галите ще бъдат победени само от консул, той заповяда на двама тогавашни консули да се откажат от този пост и сам зае мястото им. След това по време на пир заяви:

— Когато стъпя в Галия, ще се изправя пред вражеската армия без оръжие и ще се разплача. А щом по този начин накарам бунтовниците да се разкаят за действията си, на следващия ден ще изпълня на празника сред мили приятели радостни песни за победата. Трябва още сега да поработя над тях!

Подготовката за похода бе насочена главно към търсене на съответни коли за пренасянето на сценичния апарат. Всички жени на Нерон трябваше да се представят като амазонки с брадвички и щитове. Беше обявен допълнителен набор за армията. Но той протичаше с голям отпор и Нерон започна да взема във войската дори и роби, като предварително вече беше формирал легион от гребци от военната флота в Мизен. Парите за военни цели бяха събирани безмилостно. Така например всички наематели трябваше да внесат в държавната хазна стойността на едногодишния наем. Това предизвика огромни вълнения, подхранвани от липсата на зърно и заплахата от глад. Стигна се почти до размирици, когато се оказа, че пристигналият кораб от Александрия е докарал не зърно, а ситен нилски пясък за арената на императора.

Неочаквано дойде новината, че Виндекс е победен. В битки край Везонтио с легионите на наместника на Горна Германия, Вергиний Руф, 20 хиляди войници на Виндекс били избити, самият той се самоубил. Но легионерите се биеха срещу Виндекс не от любов към Нерон, а защото смятаха това движение за бунт на галите. В действителност победителите бяха също така неблагосклонни към Нерон, както и победените. Доказаха това веднага след битката, провъзгласявайки своя военачалник Вергиний за император. Той от своя страна не прие титлата. Решително обяви, че изборът на владетел трябва да бъде оставен на сената и народа. Трудно е да се твърди какво е повлияло на Вергиний: истинските му симпатии към републиканските идеали, лоялността спрямо сената или убедеността му, че е от прекалено нисък род и не ще успее да си осигури подкрепата на други влиятелни личности. Защото приятел на Нерон — Вергиний със сигурност не беше; още преди битката край Везонтио той създаде тайни контакти с Виндекс и ако не беше решителното противопоставяне на армията, сигурно би се стигнало до споразумение между двамата наместници.

Победата над Виндекс и поведението на Вергиний всъщност влошиха положението на Нерон. Оказа се, че никой не иска да вижда в негово лице император. Виндекс можеше да бъде смятан за гал и неговият бунт да бъде третиран като изява на антиримски тенденции. Но Вергиний и легионерите му бяха римляни до мозъка на костите си! И още нещо важно, сега се обявиха против Нерон не сбирщина от цивилни, а голяма и дисциплинирана, прекрасно обучена и въоръжена армия, съставена от няколко рейнски легиона.

Но все пак обратът на нещата изплаши и Галба. Говореше се: Вергиний не ще позволи никому да посегне към властта без предварителното съгласие на сената, а неговите войници пък са решили да признаят за император своя военачалник или да се върнат под заповедите на Нерон!

Галба изпрати писмо до Вергиний с молба за съвместни действия, а сам предвидливо замина с най-близките си за град Клуния, за да чака там по-нататъшното развитие на събитията. Беше неспокоен и изпълнен с най-лоши предчувствия.

На 16 юни, малко преди залез-слънце, пред дома на Галба в Клуния се яви неговият освободен роб Ицел. Галба се беше оттеглил вече за почивка и стражата при вратите отказа да пусне пътника. Но той викаше, че пристига направо от Рим и носи новини от изключително значение. Когато накрая застана пред лицето на своя господар, съобщи:

— На 8 юни най-напред преторианците, а след това и сенаторите те обявиха за император. Малко след това се разнесе новината, че Нерон е мъртъв. Не повярвах и отидох сам да се убедя. Видях трупа със собствените си очи. Това се случи на 9 юни. Пристигнах тук от Рим в продължение на 7 дни.

[1] Гимназион (гр.) — помещение за тренировка, училище за спортисти, гимназия. ↑

Последните дни на Нерон

Този, който стана причина за окончателно погубване на Нерон, бе префектът на преторианците Нимфидий Сабин, човек с тъмно минало и големи амбиции. Неговата майка беше дъщеря на Калист, влиятелен някога освободен роб на Клавдий. Говореше се, че се харесала на императора Калигула и плод на този романс бил именно Нимфидий. Така разказваше и самият той, като се позоваваше на известна прилика във фигурата, чертите на лицето и очите му до тези на лудия. На младини Нимфидий служеше като офицер в легионите край Дунав. След това се завърна в Рим, където при разкриването на заговора на Пизон му се отдаде възможност да направи някакви услуги на императора. Награда за това беше консулската титла и постът префект на преторианците на мястото на отстранения и умъртвен Фений Руф. Като професионален офицер Нимфидий успя да си спечели голямо уважение сред преторианците и напълно принизи значението на своя колега, бившия коневъд Тигелин. През пролетта на 68 година, когато отвсякъде започнаха да прииждат мрачни вести, Тигелин напълно се оттегли от двора и политическите дела. Разбираше добре, че вече нищо добро не го очаква, дори ако Нерон успее да се задържи на трона, което беше твърде съмнително.

Съвсем иначе постъпи Нимфидий при това несигурно положение. Не избяга и не се отчая, въпреки че знаеше, че може да стане една от първите жертви на идващата буря. Смяташе, че единственият път за спасение е сам да стане причина за погубването на Нерон. Но тук възникна въпросът: кого да подкрепи? Вергиний не искаше да бъде император, а възможно е дори да мисли за възстановяване на републиката. Това не се харесваше както на Нимфидий, така и на преторианците. Силите на Галба в Испания бяха малки — едва два легиона, — но той беше уважаван от сената, а също така беше възрастен, което подсказваше, че скоро ще се оттегли от този свят и ще има нови политически борби за трона.

При това положение Нимфидий реши да подкрепи Галба. Но решението на префекта на преторианците съвсем не означаваше, че целият римски гарнизон ще застане след него. Преторианците от поколения бяха свързани с Юлиево-Клавдиевската династия. Избрани сред избраниците, те сериозно се отнасяха към своята клетва за вярност. От управлението на Нерон не можеше да се оплачат. Наистина някои офицери хранеха тайна омраза и презрение към императора — артист, но простите войници му бяха предани. Трябваше по някакъв начин да се отстранят от императора тези 9 хиляди души. От този момент съдбата на Нерон, лишен от въоръжена подкрепа в столицата, щеше да бъде решена.

Нерон сам помогна на Нимфидий. Изплашен от предателството на наместниците на западните провинции, той реши да търси спасение в Изтока, който винаги обожаваше. Мислеше преди всичко за Египет. Това беше логично, защото гръцките жители на Египет другояче гледаха на Нерон, отколкото населението на Италия. Виждаха в него приятел на елините, който върна свободата на Гърция, опекун на провинциите, който сурово наказа злоупотребите на наместниците, враг на евреите, който заповяда да се опустоши Юдея с огън и меч.

Императорът започна приготовления. Пренесе се от двореца на Палатин до Сервилиевите градини, които се намираха по пътя до пристанището в Остия. Това бяха същите градини, в които узна преди 3 години за заговора на Пизон. Свика висшите офицери. Предложи им плана си и ги покани да вземат участие в похода. Но не срещна ентусиазъм от тяхна страна. Редица офицери направиха принципни възражения и всички подред помолиха да бъдат освободени от участие в пътешествието. Дори се намери един, който направо се осмели да цитира стиха на Вергилий:

— Смъртта чак толкова страшно нещо ли е?

Намекът беше ясен. По-достойно за императора е да умре, отколкото да предприеме авантюристично пътешествие.

Отрицателната реакция на офицерите беше голям удар за Нерон. Но той не разполагаше с никакви средства, за да я преодолее. Молбите не помагаха, а от заплахите никой не се страхуваше. Императорът още не знаеше, че вече действува планът на Нимфидий.

Офицерите заминаха за казармите на преторианците в Рим, а императорът остана да прекара нощта в Сервилиевите градини. Смрачи се, Нерон все още продължаваше да търси възможности за спасение. Измисляше нови и нови идеи. Може да избяга при партите, напоследък контактите с тях са твърде дружелюбни? Може да отплува за Испания и да застане като молител пред самия Галба? А ако се появи в траурни дрехи на Форума и произнесе реч към народа, в която да го помоли да му прости провиненията и грешките, за да живее спокойно и добре, достатъчно е да получи наместничеството на Египет!

Но дори и това не е необходимо, та нали има талант, ще се представя като актьор и певец и ще печели милиони!

Императорът веднага се зае да напише съответна реч. Проектът беше вече готов, но остана на писалищната маса, защото на Нерон му хрумна, че народът може изобщо да не го допусне да говори и да го разкъса веднага, след като се появи на Форума.

Денят беше осми юни. Императорът си легна късно, но спа много малко. Събуди се около полунощ. Службата веднага му съобщи, че войниците от кохортата, които са били на стража, са напуснали постовете си. Нерон скочи от леглото и изпрати да извикат неговите приятели. Но пратениците се върнаха с новината, че никой от тях не отговаря на повикването им. Императорът не повярва. Заповяда да го занесат до жилищата им, но и на него не му отговориха. Когато се върна, пред вратите на спалнята липсваше вече и личната му охрана. Беше си отишла, вземайки със себе си завивките на императорското легло и златната кутийка, в която Нерон пазеше отровата, получена от Локуста.

Изоставен от всички, владетелят заповяда:

— Доведете тук Спикул или някой друг гладиатор, за да ми нанесе смъртоносен удар!

Не намериха никого. Нерон побесня. Започна да крещи:

— Означава ли това, че нямам вече нито приятели, нито дори врагове?

Изскочи от стаята, като ле ли сам искаше да сложи край на живота си, но веднага се върна малко по-спокоен и започна да размишлява къде да се скрие за известно време. На тази сцена присъствуваха няколко роби и освобожденци. Фаон, приемникът на Палас във финансите, предложи:

— Имам крайградска вила между Виа Салерия и Виа Номентана при четвъртия милиарен камък.

Нямаше какво да се отлага. Нерон навлече върху туниката си сиво наметало, покри главата си с шапка, а лицето си с кърпа и яхна коня. Беше бос, забрави дори да си обуе сандалите. Придружаваха го само 4 души — сред тях бе Фаон, освобожденецът Епафродит и Спор. Нощта беше задушна, някъде загърмя, някои твърдяха, че земята леко трепери. Промъкнаха се близо до големите казарми на преторианците. Оттам се разнесе мощният вик на няколко хиляди войници:

— Салве, император Галба! Salve Imperator Galba!

Нимфидий вече действуваше. Беше съобщил на преторианците, че Нерон е абдикирал и избягал. При това положение дори и най-верните от тях нямаха угризения и на драго сърце поздравиха Галба като император.

Забързаната група ездачи срещаше по пътя си все повече минувачи, които бяха излезли през тази нощ от домовете си, заинтригувани от необикновените новини. Някои от тях споделяха помежду си:

— Охо, тези вече преследват Нерон!

А други питаха:

— Знаете ли нещо ново за Нерон?

На едно място край пътя лежеше труп. Конят се подплаши и кърпата падна от лицето на Нерон. Там случайно стоеше някакъв стар преторианец. Той позна императора и извика:

— Салве император!

Това беше последният човек, който поздрави така Нерон. Но фактът, че го познаха, изплаши императора. Веднага се отклониха от пътя и препуснаха към вилата на Фаон по странични пътеки. Попаднаха в тръстики и трънливи гъсталаци. Придвижваха се пеш с най-големи усилия; тъй като Нерон беше бос, на някои места хвърляха дрехи, за да му дадат възможност да премине. Накрая се намериха пред задната страна на Фаоновата вила. Тук трябваше дълго да чакат, докато се изкопае отвор в стената, за да не забележи прислугата, че в къщата има чужди хора. Фаон посъветва императора временно да се укрие в дупката, образувана при ваденето на пясък. Но Нерон категорично се противопостави:

— Жив няма да ме заровите!

Измъчваше го жажда. Гребна с ръка малко вода от една локва и каза:

— Такава е сега изстудената вода на Нерон…

Отворът беше готов. Пълзешком през тръните и дупката на стената императорът влезе в малка стая и веднага се хвърли на леглото, покрито със скъсан сламеник и старо наметало. Беше гладен и жаден, но се отказа от черния хляб и пи само малко топла вода. Хората от неговото обкръжение настояваха да прекъсне мъчението от очакване на унижението. Тогава той заповяда да му изкопаят гроб със съответни размери, които взе сам. Търсеха се парчета мрамор, за да ги сложат на гроба, беше донесена вода за измиване на трупа и дърва за погребалната клада. Нерон лично ръководеше всичко, но плачеше и хленчеше, като повтаряше от време на време:

— Какъв артист умира заедно с мен!

Пристигна пратеник с писмо от Фаон. Нерон го изтръгна от ръцете му. Разбра, че сенатът го е обявил за враг на народа и е наредил да бъде намерен; ще бъде наказан според нравите на дедите. Попита:

— Що за обичаи са това?

— Раздират дрехите на осъдения, заклещват шията му с вили и го пребиват с тояги до смърт.

— Нерон се изплаши. Започна да опипва остриетата на двете ками, които бе взел със себе си. Но отново ги скри, като се оправдаваше:

— Часът на смъртта още не е настъпил!

— Молеше Спор да започне да го оплаква. След това се обърна към другарите си:

— Нека някой ми помогне да умра, като сам даде пример!

— След това сам се подканяше, като мърмореше ту на латински, ту на гръцки:

— Живея позорно, отвратително — за Нерон това не е достойно, не е достойно — при това положение трябва да запазя самообладание — съвземи се…

— Разнесе се тътен на галопиращи коне. Нямаше съмнение — това бе потерята. Дори и в този момент Нерон не забрави поезията. Издекламира на гръцки един стих от Омир:

„… Звук от коне вихрогони до мойте уши се донася…“[1]

Той заби камата в шията си, но не без помощта на Епафродит. Почти в същия момент нахълта центурионът и извика:

— Пристигнах с помощ!

— Разбира се, това беше лъжа; той просто искаше да хване жив императора и да получи наградата. Опита се да запуши с наметалото си бликащата кръв от раната. Умиращият каза с последни сили:

— Късно е… Това се казва вярност…

Това бяха последните думи на Нерон.

[1] „Илиада“, X, 539. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.